Йежи Кошински
Стъпки

Превод от английски: Красимир Желязков, 2020

chitanka.info

Пътувах дълбоко на юг. Селата бяха малки и бедни. Когато спирах в някое от тях, около колата ми се събираше тълпа и децата следваха всяко мое движение.

Реших да прекарам известно време в едно почти обезлюдено село — да почина, да дам дрехите си за пране и кърпене. Жената, която прие тази работа, ме увери, че ще я свърши бързо и качествено, тъй като била наела за помощничка едно момиче сираче, принудено да се издържа само. Тя посочи девойката, която ни наблюдаваше от прозореца.

Когато на другия ден се върнах да взема изпраните дрехи, видях в предната стая девойката. Тя само от време на време вдигаше лице. Щом очите ни се срещнеха, тя опитваше да прикрие своя интерес към мен и свеждаше още по-ниско глава над дрехите.

Докато пъхах някои документи в джоба на току-що изгладеното сако, забелязах любопитството, с което девойката гледаше оставените на масата пластмасови кредитни карти. Попитах я знае ли какво е предназначението им. Никога не била виждала подобно нещо, отвърна тя. Казах й, че с такава карта могат да се купят мебели, чаршафи, кухненски съдове, храна, дрехи, обувки, чанти, парфюми или почти всичко друго, което би могло да хрумне на човек, и то без да плаща никакви пари.

Небрежно продължих да обяснявам, че бих могъл да използвам картите в най-скъпите магазини на близкия град и ще бъде достатъчно само да ги покажа, за да ми сервират във всеки ресторант; че мога да живея в най-луксозните хотели, сам или с компания. Добавих, че тя ми харесва, изглежда красива, и тъй като според мен работодателката й се отнася зле с нея, бих желал да я взема със себе си. Ако е съгласна, може да остане с мен, докогато иска.

Все тъй без да ме поглежда, като че да се увери още веднъж, тя попита дали ще има нужда от пари. Отново й обясних, че ако разполагаме с картите и пожелаем да ги употребим, изобщо няма да ни трябват пари. Обещах й да пътуваме заедно с нея до различни градове и дори в чужбина; няма да бъде необходимо да работи или да прави нищо друго, освен да полага известни грижи за себе си. Аз ще купувам всичко, което й хареса. Тя ще може да носи възможно най-хубавите и най-елегантни тоалети и да бъде прекрасна за мен, да сменя прическите и даже цвета на косата си, колкото пъти пожелае. За да стане това, добавих аз, тя — без да казва никому нито дума — трябва само да излезе късно вечерта и да ме чака в покрайнините на селото, до пътния знак. Уверих я, че щом стигнем големия град, ще изпратим писмо на работодателката й. Ще й обясним, че, подобно на много други момичета преди нея, тя напуска родното село, за да търси работа в големия град. Завърших с думите, че ще я чакам довечера и се надявам тя да дойде.

Кредитните карти лежаха на масата. Девойката стана и ги загледа благоговейно-недоверчиво, протегна ръка, като да ги пипне, но бързо я отдръпна. Взех една карта, подадох й я. Тя я хвана внимателно между пръсти, като нафора за причастие, вдигна я към светлината, за да разгледа напечатаните цифри и букви.

Вечерта паркирах колата сред храстите, недалеч от пътния знак. Докато стъмни съвсем, минаха пет-шест каруци на връщане от пазара, но никой не ме забеляза.

Момичето изникна неочаквано, някъде изотзад, задъхано и уплашено, понесло вързопче с дрехите си. Отворих вратата на колата и мълчаливо й направих знак да се настани на задната седалка. Подкарах веднага и едва след като се отдалечихме от селото намалих скоростта. Обявих й, че е свободна вече и нейните бедни дни са свършили. Известно време тя седя безмълвно, а после ме попита още ли са у мен кредитните карти. Бръкнах в джоба си, подадох й ги. След няколко минути вече не виждах главата й в огледалото — бе заспала.

Късно другата сутрин пристигнахме в града. Тя се събуди, залепи лице на прозореца и загледа уличното движение. Изведнъж докосна ръката ми и посочи големия универсален магазин, покрай който минавахме. Иска да се увери, заяви тя, истина ли е, че моите карти имат по-голяма сила от парите. Паркирах колата.

В магазина тя хвана ръката ми. Почувствах как дланта й овлажнява от вълнение. Никога досега не била ходила в град, даже в малък град, призна тя. Страшно трудно й е да повярва, че толкова много хора могат да се съберат на едно място и пак да останат още толкова много неща за купуване. Посочваше харесалите й рокли и прие няколко мои съвети за дрехите, които биха й отивали. Подпомогнати от две продавачки, които с неприкрита завист наблюдаваха спътницата ми, избрахме палто, няколко рокли и чанти, ръкавици, чорапи и бельо.

Сега тя изглеждаше дори още по-уплашена. Когато я попитах дали не се бои, че моите карти няма да могат да платят за всичко избрано от нас, тя първоначално опита да прикрие смущението, ала накрая го призна. Защо, поинтересува се тя, хората от нейното село трябва да работят цял живот да спечелят парите, за да придобият всичко това, което ние сме купили, а аз, без да съм известен футболист или кинозвезда, нито дори прелат, изглежда въобще нямам нужда от пари, за да получавам каквото поискам?

Когато покупките ни бяха опаковани, подадох на касиерката една от картите. Тя ми благодари учтиво, изчезна за момент, после се върна с картата и касовата бележка. Моята приятелка стоеше зад мен. Изгаряше от нетърпение да грабне кутията, но все още се страхуваше да го направи.

Излязохме от магазина. В колата момичето отвори пакета и внимателно разгледа нещата — опипваше ги, помирисваше ги, отново ги докосваше, затваряше и отваряше кутията. Щом потеглихме, веднага започна да изпробва обувките и ръкавиците. Спряхме пред едни малък хотел и влязохме. Поисках апартамент, без да обръщам внимание на многозначителния поглед на регистратора. Качиха моя багаж горе, но момичето настоя собственоръчно да носи кутията, сякаш се боеше да не му я отнемат.

Когато влязохме в апартамента, тя веднага отиде в своята стая и след малко дойде, пременена в нова рокля. Обикаляше важно-важно край мен, пристъпваше сковано с новите обувки на високи токове, без да сваля очи от огледалото, връщаше се отново и отново в своята стая, за да пробва другите тоалети.

Късно следобед от магазина доставиха останалите пакети, в които имаше най-различно бельо. Вече леко замаяна от изпитото на обед вино, опитвайки да ме впечатли с новопридобитите светски маниери, тя застана изпъната пред мен, с ръце на хълбоците. Езикът овлажняваше устните й, неувереният й поглед търсеше моя.

Бяхме няколко души и помагахме при археологически разкопки. Работехме на един от островите, под ръководството на професор, който от години разкопаваше останките от древна цивилизация, процъфтявала петнайсет века преди нашата ера.

Тази напреднала цивилизация, твърдеше професорът, в определен момент била напълно унищожена от някакъв страшен катаклизъм. Той бе оборил господстващата теория, че островът бил опустошен от катастрофално земетресение, последвано от огромна приливна вълна. Ние изравяхме строителни материали, пресявахме пепелта за останки от предмети и събирахме парчета от керамични съдове, които професорът класифицираше за доказателства в подкрепа на още непубликувания си труд.

След месец реших да напусна разкопките и посетя съседния остров. В суматохата и безпокойството да не изтърва ферибота, тръгнах, без да взема заплатата си, но все пак получих обещание да ми бъде изпратена със следващата пощенска лодка. В себе си имах пари само за едно хранене.

Когато стигнах там, прекарах целия ден в разглеждане на забележителностите. Островът представляваше неугаснал вулкан, чиито широки склонове бяха покрити със застинала и ерозирала шуплеста лава, образуваща бедна, но все пак орна земя.

Отидох на пристанището малко преди залез-слънце, когато вече захладняваше и рибарските лодки отплуваха за нощния риболов. Гледах приплъзването им по тихата, почти гладка вода, докато издължените им ниски очертания постепенно се смаляваха в далечината. Островите изведнъж загубиха отразената от скалистите им хребети светлина, изстинаха и потъмняха. А после, като безшумно потънали във водата, те изчезнаха едни след друг.

Сутринта на втория ден слязох на кея да посрещна пощенската лодка. За мой ужас заплатата ми не бе пристигнала. Стоях на пристанището, недоумявах как ще живея и дали ще мога изобщо да напусна острова. Няколко седнали край мрежите си рибари ме наблюдаваха. Разбраха, че нещо не е в ред. Трима от тях се приближиха и ме заговориха. Тъй като не разбирах нищо, отвърнах им на двата езика, които знаех. Лицата им веднага придобиха враждебни и мрачни изражения и те рязко се извърнаха от мен. Тази вечер занесох спалния си чувал на плажа и прекарах нощта на пясъка.

На другата сутрин похарчих последните пари за чаша кафе. После се разходих по лъкатушещите улички и през обраслото с храсталаци поле отидох до най-близкото село. Разположени удобно на сянка, възрастните селяни ме оглеждаха крадешком. Гладен и жаден, отново се върнах на плажа, под пламтящото слънце. Нямах часовник, нито автоматична писалка, копчета за ръкавели, фотоапарат или чанта, които да заменя срещу храна или пари. Към пладне, когато слънцето достигна своя зенит и улиците опустяха, тръгнах към полицейския участък. Намерих единствения полицай на острова заспал до единствения телефон. Събудих го, но той изглежда нямаше желание да разбере и най-простите ми жестове. Посочих телефона и обърнах наопаки празните си джобове, правих знаци и рисувах, дори имитирах жажда и глад. Напразно. Полицаят не прояви нито разбиране, нито интерес и телефонът остана недостъпен. А на острова друг апарат за свръзка нямаше; дори си бяха сторили труда да отбележат този факт в пътеводителя, който бях прочел.

Следобеда обикалях из селото, усмихвайки се на местните хора, с надеждата да ми предложат нещо за пиене или да ме поканят да хапна. Никой не отвърна на поздравите ми; селяните извръщаха глави, а магазинерите просто не ми обръщаха внимание. Черквата бе на най-големия от групата острови и нямаше начин да стигна дотам и да помоля за храна и подслон. Върнах се на плажа, сякаш очаквах помощта да дойде от морето. Бях много гладен и уморен. Слънцето ми бе причинило страшно главоболие, усещах световъртеж. Изведнъж чух гласове, които говореха на непознат език. Когато се обърнах, видях две жени, седнали близо до водата. Тлъсти гънки нашарени с дебели вени надипляха бедрата и мишниците им. Внушителните им провиснали гърди бяха напъхани в огромни сутиени.

Изтегнати върху плажните кърпи те се печаха, заобиколени от излетни принадлежности: кошници с храна, термоси, чадъри и мрежи с плодове. По книгите, струпани на купчина малко встрани, личаха библиотечните номера. Очевидно жените бяха туристки, отседнали при някое местно семейство. Тръгнах право към тях, но бавно, за да не ги уплаша. Жените прекъснаха разговора си и аз ги поздравих усмихнат, използвайки поред езиците, които знаех. Те отвърнаха на друга, непозната за мен реч. Говорехме различни езици, но аз много остро чувствах близостта на храната. Седнах до тях, сякаш бях поканен. Когато започнаха да ядат, аз се втренчих в храната. Жените или не забелязваха това или не обръщаха внимание на напрегнатия ми поглед. След няколко минути по-възрастната, според мен, предложи ябълка. Изядох я бавно, опитвайки да прикрия глада си, с надеждата да получа нещо по-солидно. Те ме наблюдаваха внимателно.

На плажа беше горещо и аз задрямах. Но се събудих, когато двете жени станаха, със зачервени от слънцето рамене и гърбове. Ручейчета пот прорязваха залепналия по провисналите им хълбоци пясък, а когато приклякаха да събират разхвърляните наоколо вещи, тлъстините по бедрата им се люлееха. Помогнах им. С подканващи кимвания жените тръгнаха по вътрешната страна на плажа. Последвах ги.

Стигнахме до къщата, където бяха отседнали. Когато влязох, отново ми притъмня пред очите, препънах се в едно стъпало и паднах. Те задърдориха нещо, разкикотиха се и след малко вече ме бяха съблекли и настанили на голямо ниско легло. Още замаян, посочих корема си. Веднага се втурнаха да ми носят месо, плодове и мляко. Преди да свърша с яденето, бяха дръпнали завесите и смъкнали банските костюми. Нахвърлиха се голи върху мен. Бях с обездвижени ръце, затрупан под техните дебели кореми и широки рамене. Опипваха, мачкаха, натискаха и удряха тялото ми.

На разсъмване бях на кея. Пощенската лодка пристигна, ала за мен нямаше нито чек, нито писмо. Стоях и гледах как лодката чезне в горещото слънце, което стопяваше утринната мъгла и разбулваше далечните острови един след друг.

Бях намерил работа като ски инструктор и живеех в планински курорт предимно за туберкулозни пациенти. Заемах апартамент, откъдето можех да наблюдавам санаториумите и да различавам бледите физиономии на новопристигналите от загорелите лица на излежаващите се по терасите отдавнашни пациенти.

В края на деня моите уморени скиори се връщаха в санаториума, а аз към моята уединена вечеря. Повечето време прекарвах сам. След вечерята приглушения кънтеж на гонга обявяваше нощния режим и няколко минути по-късно светлините в прозорците започваха да гаснат една подир друга, като изтръгнати.

От колиба далеч в планината виеше куче. Някъде с металически звук тряскаше врата. После забелязвах човешки фигури, проправящи си път през дълбокия сняг на близката ливада — ски инструкторите от съседните хотели крадешком поемаха към техните нощни срещи. От обгърналия санаториума плътен мрак се отделяха няколко фигури и тръгваха към чакащите долу мъже. Пациентките се измъкваха, за да посрещнат своите любовници. Силуетите се докосваха и сливаха, като фрагменти на вече обединена сянка. Всяка двойка тръгваше отделно. На лунната светлина те изглеждаха като борчета, слезли от склоновете на планината да търсят приключения сред тихите ливади. Скоро всички изчезваха.

През следващите седмици разбрах, че на някои от по-силните пациенти е разрешено да прекарват част от деня навън. Обикновено се срещаха в кафенето в подножието на планината и много от тях завързваха приятелство с туристите и персонала. Доста често, от заслона предложен ми от една елова горичка, наблюдавах как те се събират на двойки. От време на време забелязвах размяната на партньорите и запомнях добре най-ухажваните и най-пренебрегваните. А после, когато изчезваха сетните проблясъци на светлината и внезапно застудяваше дори в закътания ми наблюдателен пост, аз се обръщах и тръгвах обратно към моята квартира.

Една жена бе привлякла вниманието ми особено. Не беше тежък случай и казваха, че се възстановявала отлично и трябвало да бъде изписана в края на месеца. За нея съперничеха двама мъже — млад ски инструктор от съседния хотел и един турист, който често заявяваше, че щял да остане в курорта, докато изпишат пациентката.

Жената разделяше своето благоволение поравно между двамата мъже. Всеки следобед туристът притичваше от хотела, докато в същото време инструкторът — след като освободеше своя клас — караше ски. Жената седеше в кафенето в подножието на планината и наблюдаваше разликата в подходите на двамата си ухажори.

Ски инструкторът наблягаше на своето високо майсторство. Устремяваше се с пределна скорост надолу и, когато изглеждаше почти невъзможно, завиваше рязко непосредствено до перилата на терасата и профучаваше сред облак сняг край масата, на която седеше тя. Съперникът му, твърде посредствен скиор, обикаляше безцелно в подножието на склона, като често принуждаваше инструктора да намалява скоростта или да сменя посоката, обикновено нарушавайки по този начин бързината и техниката на спускането му.

Един следобед пристигнах в кафенето преди завършването на уроците по ски. Туристът вече бе там и явно не нямаше никакво желание да продължава несръчните маневри по склоновете. Инструкторът бе завел учениците си до по-лесните писти, отстрани над кафенето. Слънцето почна да залязва и той освободи класа, ала не се спусна веднага отгоре, както често правеше на слизане към кафенето. Вместо това се закатери още по-нависоко по заснежения хребет. Там винаги имаше флагчета за опасност и карането на ски бе забранено за всички, с изключение на призьорите от националните шампионати. Посетителите на кафенето изоставиха масите си и отидоха на терасата, да наблюдават бавното му изкачване. Жената скочи и изтича навън, до подножието на пистата, за да го чака. Туристът я последва.

Инструкторът потегли, отначало с широки елегантни завои, избягвайки разклоненията на очертаващата се изпод снега назъбена скала, която свидетелстваше за лошата слава на тази писта. Той набираше постепенно скорост, плъзгайки се ловко и прецизно, като истински майстор. Питах се дали ще спре до пилона, отбелязващ края на пистата, или ще завърши с ефектен завой в краката на жената. Всички се бяха смълчали. В края на трасето дългите, почти хоризонтални слънчеви лъчи осветяваха жената и туриста.

Инструкторът навлезе в последните сто метра бързо и точно. Жената отмести дланта на туриста от рамото си, пристъпи напред, размаха ръце и извика името на инструктора. Туристът залитна след нея, хвана я за лакътя. След миг инструкторът — изпънат и като че готов за скок, — профуча в края на пистата, но вместо да изхвръкне напред и нагоре, сякаш се оттласна наляво с неестествено рязка извивка. Вече не бе в състояние да промени посоката или да намали скоростта. Ските му се отлепиха от земята… Той продължи своя полет с пълната сила, устрем и инерция, които дългото спускане бе натрупало у него, и неочаквано блъсна с рамо незащитените гърди на туриста. Двете тела се плъзгаха няколко метра по склона и най-после спряха в края на терасата. Всички се втурнаха към тях. От устата на туриста капеше кръв — той бе в несъзнание, докато го пренасяха в кафенето. Инструкторът остана няколко минути на терасата, стиснал с ръце главата си, а жената разхлабваше връзките на анорака му. След това пристигна линейката и туристът, все още в несвяст, бе положен на носилката. Когато санитарите го вдигаха, погледнах към стъпалата на терасата. Инструкторът и жената вече ги нямаше.

Дълго след това не видях инструктора. После, една вечер го забелязах с друга жена.

Бяха се подслонили в нишата, образувана от каменната стена на хотела. Наоколо бурята вилнееше и снегът се пенеше като обезумяла вода в залив. Бушуващите преспи ревяха, и за секунда-две придобиваха някаква определена форма, само за да се разпаднат след миг в бездънни пукнатини, като купища гъши пера. Застанал по-ниско от жената, облегнат на стената и докосван от време на време от трепкащата светлина от висящия над пътеката фенер, мъжът я притискаше до себе си. Податлива и нежна, жената се привеждаше към него, прегръщаше го. Вихрушката я блъскаше и разтваряше палтото й. За момент двамата изглеждаха като че им бяха израснали криле, които щяха да ги отнесат от нишата, от тези засипани със сняг поляни и от погледа ми. Аз взех решение.

На другата сутрин намерих повод да посетя санаториума. Из коридорите се разхождаха пациенти с шарени пуловери и тесни панталони. Други спяха, сгушени в одеялата. Полупрозрачни сенки насичаха празните шезлонги на слънчевата тераса. Брезентът плющеше от духащия откъм върховете остър вятър.

Видях една отпусната на стола си жена. Небрежно наметнатият на раменете й шал откриваше дълга, загоряла шия. Докато стоях неподвижно и я наблюдавах, тя ме погледна, някак разсеяно усмихната. Когато се представях, сянката ми падна върху нея.

Правилникът за посещения бе много строг и ми бе разрешено да прекарвам само по два часа дневно в стаята й. Не успявах да се сближа особено с нея — тя не ми позволяваше. Бе много болна и непрекъснато кашляше. Често храчеше кръв. Трепереше, втрисаше я, бузите й пламтяха, дланите и стъпалата й се потяха.

При едно мое посещение тя ме помоли да я любя. Заключих вратата. Когато бях съблечен, тя ми каза да погледна в голямото огледало в ъгъла на стаята. Видях отражението й там и очите ни се срещнаха. После тя се надигна от леглото, свали пеньоара и пристъпи към огледалото. Застана съвсем близо до него, докосвайки моето отражение с едната ръка, и започна да гали тялото си с другата. Виждах гърдите и хълбоците й. Тя изчака, докато се концентрирам напълно върху мисълта, че там, в огледалото, стоя аз, а нейните пръсти и устни докосват моята плът.

Обаче, щом доближавах до нея, тя ме спираше с тих, но все пак настойчив глас. И отново се любехме, тя изправена, както преди, до огледалото, а аз, на две крачки от нея, с приковани в нея очи.

Последователно сменящи се лекари и медицински сестри наблюдаваха живота й неотлъчно и редовно го измерваха с различни апарати, заснемаха го на негативи, нанасяха го в диаграми и картотеки, подсилваха го с иглите, които дупчеха вените и гърдите й, вдъхваха му кислород от бутилки и приемаха в туби издишвания въздух. Кратките ми посещения все по-често биваха прекъсвани от внезапната поява на доктори, медицински сестри или санитари, които идваха да сменят кислородните бутилки или да й дават нови лекарства.

Един ден в коридора ме спря старшата сестра. Попита ме дали знам какво върша и аз отвърнах, че не я разбирам. Персоналът, добави тя, е измислил име за хората като мен — hyaenidae. И понеже все още не можех да разбера, тя поясни: хиени. Мъжете от моя тип се прокрадвали около умиращите тела. Всеки път, когато съм се хранел от тази жена, аз съм ускорявал смъртта й.

С течение на времето състоянието й забележимо се влошаваше. Седях в нейната стая и гледах бледото й лице, рядко осветявано само от някое поруменяване. Ръцете върху завивката бяха тънки, покрити с изящна мрежа синкави венички. Крехките й рамене се надигаха и отпускаха при всяко вдишване; тя често изтриваше скритом обилно избиващата по челото й пот. Докато жената спеше, аз оставах неподвижен, безмълвно вторачен в огледалото, което отразяваше студените бели правоъгълници на стените и тавана.

Сестрите безшумно влизаха и излизаха от стаята, но аз винаги успявах да избегна погледите им. Те се привеждаха над пациентката, избърсваха челото й, навлажняваха устните й с памучни тампони, шепнеха в ушите й на някакъв таен език. Грубите им престилки се развяваха като крилете на неспокойни птици.

Аз излизах на терасата и затварях бързо вратата зад себе си. Вятърът непрестанно раздухваше снега от покритите със заледена кора поляни, запълваше отпечатъците от стъпки и диагоналните следи от миналия ден. Събирах от замръзналите перила пресен сняг и правех от него пухкава възглавничка. Тя блещукаше за секунда-две в топлата ми длан и бързо се превръщаше в капеща снежна каша.

Все по-често ми забраняваха достъпа до нейната стая и аз прекарвах тези часове сам, в моя апартамент. По-късно, преди лягане, изваждах от бюрото няколко албума, пълни с направени от мен нейни снимки, внимателно увеличени и старателно залепени върху картон. Поставях тези уголемени фотографии в един ъгъл на моята спалня и седях пред тях, припомняйки събитията от болничната стая и отраженията в огледалото. На някои от изображенията жената бе гола; сега те бяха пред мен, само за мен. Не откъсвах очи от тези снимки, сякаш бяха огледала, в които можех във всеки момент да видя моето лице, носещо се като призрак над плътта й.

После излизах на балкона. Светлините от прозорците докосваха снега около санаториума, който вече не изглеждаше чист. Наблюдавах втренчено белите огънчета, докато те започваха да изчезват. Отвъд широтата на долините и хълмовете, прорязани от гористи скатове, лунната светлина озаряваше замръзнали върхове, потоци и кълбести облаци, които изникваха, примамени от закрилата на тесните клисури.

С металическо дрънчене се затваряше врата; в далечината прозвучаваше автомобилен клаксон. Внезапно сред снежните преспи изникваха фигури. Те се катереха през поляните към санаториума и понякога изчезваха, като отнесени от задушаваща прашна буря в опалена от суша равнина.

Слязох на една малка станция. Когато влакът потегли, останах единственият посетител в ресторанта на гарата. Извиках келнера и го попитах дали се намира тук нещо интересно. Той ме погледна внимателно и отвърна, че същия следобед в съседното село ще има тайно представление.

Намекна, че зрелището ще бъде твърде необичайно и ако съм готов да платя таксата, можел да уреди да го видя и аз. Приех и напуснахме ресторанта. След половин час стигнахме до оградено място, където имаше голяма къща-фургон. Недалеч от фургона, под дърветата, около петдесетина селяни бавно се разхождаха, пушеха и подхвърляха шеги.

От фургона излезе облечен в градски дрехи човек и започна да събира пари от нас. Таксата се равняваше на двуседмичния доход на един селянин, но въпреки това всички плащаха охотно.

После организаторът изчезна във фургона и, прикрити от дърветата, ние образувахме кръг. Селяните чакаха, шепнеха и се кикотеха. Изминаха няколко минути; вратата на фургона са отвори и четири жени с ярки рокли влязоха в кръга. Последва ги организаторът, който водеше голямо животно. Селяните изведнъж замлъкнаха. Докато организаторът разхождаше тържествено животното, застаналите една до друга жени се въртяха и обръщаха, за да могат мъжете да ги огледат.

Жените изглежда представляваха определени типове: една беше много едра с мощно телосложение, друга, чиято външност издаваше градския й произход, бе съвсем млада, крехка и нежна. Всички бяха силно гримирани и носеха къси тесни рокли. Селяните започнаха гръмогласно да обсъждат жените и да спорят разпалено. След няколко минути организаторът подкани присъстващите за тишина и обясни, че ще бъде проведено гласуване, за да бъде избрана една от тях. Докато жените се разхождаха, протягаха, навеждаха и поглаждаха телата си, тълпата бе обхваната от дори още по-силна възбуда. Организаторът призова мъжете да гласуват за всяка жена поред.

След окончателното преброяване на гласовете, стана ясно, че повечето от селяните бяха избрали момичето от градски тип. Другите три жени се присъединиха към тълпата и ухилени започнаха да шепнат нещо с мъжете.

Избраното момиче остана само в средата на кръга. Вгледах се в лицата на мъжете. Навярно им бе много любопитно да разберат дали момичето няма да се окаже твърде нежно и слабо, за да издържи такова изпитание.

Организаторът заведе животното в центъра на кръга, като непрекъснато побождаше и дразнеше с пръчка увисналия му полов орган. Притичаха двама селяни и се вкопчиха здраво в него, да го задържат на място. След малко пристъпи момичето и подхвана игра с него, притискаше се и го прегръщаше, милваше гениталиите му. После започна бавно да се съблича. Животното се възбуди и ставаше все по-раздразнително и нетърпеливо. Изглеждаше просто немислимо, че момичето би могло да го побере.

Мъжете обезумяха, подвикваха й да свали всички дрехи и се съеши гола с животното. Организаторът завърза върху органа на животното няколко ленти, отстоящи на три сантиметра една от друга. Момичето намаза с олио бедрата и корема си и обви ръце около животното, като го подмамваше да ближе тялото й. После, съпровождана от окуражителните крясъци, тя легна под животното и го обгърна с крака. Изхвърляйки корем с тласък нагоре, тя ускори проникването до първата лента. Организаторът пое отново инициативата и призова публиката да заплаща нова сума за всеки допълнителни три сантиметра от навлизането. Таксата се увеличаваше с махането на всяка следваща лента. Все още отказвайки да повярват, че момичето ще съумее да издържи на това изнасилване, селяните нетърпеливо плащаха отново и отново. Най-после момичето запищя. Аз обаче не бях сигурен дали наистина изпитваше болка или крещеше само за да възбуди публиката още повече.

Отидох в зоопарка да видя октопода, за който бях чел наскоро. Той обитаваше аквариум и се хранеше с живи раци, риби, миди — и със себе си. Отхапваше по малко от пипалата си, поглъщайки ги едно по едно.

Явно октоподът постепенно се самоубиваше. Според един служител в зоопарка, в онази част на света, където бил уловен, имало поверие, че октоподът е бог на войната, предричащ поражение, когато гледа към сушата и победа, когато гледа към морето. Специално този екземпляр, твърдели местните жители, гледал само към сушата, когато го хващали. Един човек шеговито отбеляза, че самоизяждайки се, октоподът вероятно признава своето лично поражение.

Всеки път, когато октоподът отхапваше част от себе си, някои зрители потреперваха, сякаш изпитваха усещането, че той яде тяхната плът. Други гледаха невъзмутимо. Тъкмо когато реших да тръгвам, забелязах една млада жена, която наблюдаваше втренчено октопода, с отпуснати устни, без особено забележима реакция. Тя излъчваше спокойствие, а това бе нещо повече от безразличие.

Приближих до нея и я заговорих. Оказа се, че е съпруга на известен обществен деец, чието семейство живее в града. Още преди да бе изтекъл следобеда, тя ме покани на коктейла, който организираше у дома си.

Къщата бе внушителна, а приемът безупречен. Домакинята бе напълно естествена и непресторена и разделяше вниманието си поравно между своето семейство и гостите, но все пак изглеждаше някак доста разсеяна. Останах с впечатлението, че погледът й спираше върху мен с намек за интимен интерес и реших да потърся доказателство за това. Смятах да напусна града на другия ден. Тази вечер щеше да бъде единствената ми възможност.

Тя бе изпратила преди малко една тръгваща си двойка и стоеше с чаша в ръка до библиотечния шкаф. С арогантна безцеремонност й заявих, че искам да я видя насаме, защото не мога да се освободя от образите, които тя възбужда у мен.

Предложих среща. Споменах столицата на съседната провинция, където щях да ходя следващия ден. Тя тъкмо смяташе да отвърне, когато няколко гости приближиха до нас. Още преди да заговори с тях, домакинята ми подаде чашата, като че да бе моя, и прошепна името на хотела, където щяхме да се срещнем.

Следващите няколко дни бях непрекъснато обсебен от нея, изживявах отново и отново всеки миг, прекаран близо до нея. Мислено изказвах всевъзможни догадки кои от другите мъже на приема вероятно са били нейни любовници, представях си различните пози, които е заемала в леглото с тях. Колкото повече съзнанието ми биваше заангажирано с нея, толкова по-силна тревога изпитвах за първата ни среща.

… Бяхме голи. Повече от всичко на света исках да бъда спокоен и непринуден с нея. Ала самата представа за онова, което тя евентуално очакваше от мен, потискаше възбудата ми. Изглежда трябваше да спра да мисля, за да може тялото ми да задейства.

Обаче бях неспособен да прикрия своята немощ, защото в нейното съзнание навярно желанието ми се концентрираше само в една, неочаквано смалена част от мен. Тя винеше себе си, смяташе, че й липсва финес, за да ми достави удоволствие. Бе много разстроена и смутена. Облякох се и я оставих. Вървях по улиците, напразно опитвайки да проумея какво се бе случило. Трябваше да реша какво обяснение бих могъл да й дам, в бъдеще, за изпитаното от мен затруднение. Боях се, че тя може да отхвърли всякакво обсъждане на случая, като просто още един несполучлив опит за физическа близост.

На улицата приближих до една жена. Лицето й бе силно гримирано, а фигурата й се губеше в широка, не по мярка рокля. Поговорихме малко и тя склони да ме придружи.

В стаята жената ми помогна да сваля дрехите си и после, все още облечена, започна да ме гали. В нейните докосвания имаше интимност, сякаш тя усещаше пулсиращото под кожата ми течение на кръвта, което направляваше ръцете й. Ако бях пожелал да използвам собствените си ръце върху моето тяло, бих ги насочил по същия път.

Погледнах отново нейната рокля и внезапно долових, че това е мъж. Настроението ми рязко се промени. Изпитвах силно желание за удоволствие и невъздържаност, но същевременно осъзнавах, че съм бил приет твърде охотно, че изведнъж всичко е станало много лесно предсказуемо. Единственото, което бихме могли да направим, бе да съществуваме един за друг само като нещо напомнящо ни за собственото аз.

Когато бях войник, в казармата бе много разпространена една игра — двайсетина души сядаха около маса и за половия орган на всеки бе завързана дълга връв. Участниците в играта бяха известни като „Рицарите на кръглата маса“. Един от тях, когото наричахме крал Артур, държеше в ръка всички конци, без да знае кой е завързан на другия край.

През определени интервали крал Артур избираше някоя връв и я изтегляше сантиметър по сантиметър върху издълбаните на плота на масата деления. Войниците наблюдаваха много внимателно лицата си, уверени, че един от тях трябва да усеща силна болка. Жертвата правеше всичко възможно да запази нормално изражение и поза и да скрие, че изпитва болка. Говореше се, че няколко души, които бяха обрязани, не могат да участват тъй успешно в играта, както необрязаните, чиито членове бяха защитени от кожата, покриваща главичките им. Обзалагаха се колко деления ще измине връвта, преди жертвата да извика. Някои войници се осакатяваха за цял живот, издържайки до края на играта, само за да спечелят паричната награда.

Помня случая, когато войниците откриха, че крал Артур се бе наговорил с един от тях и бе завързал края на връвта за крака му. Естествено, войникът бе в състояние да издържи на болката много по-дълго от другите и по този начин двамата с крал Артур бяха успели да спечелят големи парични суми. Измамените рицари тайно избраха подходящото, според тях, наказание. Виновните бяха издебнати, хванати изотзад и с нахлузени на главите куртки закарани в гората. Там ги съблякоха и завързаха за дървета. Рицарите се изреждаха, като всеки от тях мачкаше между два камъка половите органи на жертвите, докато плътта им се превърна в неузнаваема каша.

През втората година на военната служба почти всяка вечер в нашата палатка се събираха по десетина души. Говорехме за жени. Един от войниците бе особено потиснат, защото никога не смогвал да направи всичко, което би искал — или поне никога за достатъчно дълго време — докато любел жена си. Изглежда и другите имаха подобни проблеми. Не бях сигурен дали съм разбрал, но оставах с впечатлението, че всички те страдат от нещо може би излечимо, и ги посъветвах да се консултират с лекар. Те ме уверяваха, че никакъв доктор не би могъл да им помогне. Това било наказание от природата, смятаха те. Когато любиш жена особено важен е самоконтролът, твърдяха те, да избягваш да мислиш за нея и в никакъв случай да не се съсредоточаваш върху онова, което правиш, чувстваш или искаш да усетиш.

Оплакваха се, че, от страх да не се разкрие, жената много рядко или изобщо никога не споделя със своя партньор какъв е той в сравнение с другите мъже. Настояваха, че това е голямо затруднение, сериозна преграда. Мъжът е осъден изобщо да не разбере какъв е като любовник.

Припомних си приятелката, която имах още като гимназист. Обикновено се любехме когато родителите ми ги нямаше. Един ден телефонът иззвъня точно в такъв момент. Тъй като беше на нощното шкафче, вдигнах слушалката и, без да прекъсвам нашето любене, разговарях известно време с приятеля, който ме бе потърсил. Когато затворих, момичето заяви, че никога повече няма да се люби с мен.

Смутило я, добави тя, че мога да получавам и задържам ерекция просто по всяко време и по мое желание — като че ли е трябвало само да протегна крак или да свия пръст. Тя наблегна на идеята за спонтанността и твърдеше, че аз би трябвало да изпитвам внезапно желание, неудържима страст. За мен това е без значение, отбелязах, но тя настойчиво ме уверяваше, че ако аз вземам съзнателно решение да получа ерекция, това би превърнало любовния акт в нещо съвсем механично и най-обикновено.

Още в първите дни на месеца, полкът започна упражненията за парада по случай националния празник. Началниците отделиха няколкостотин войници, подбрани заради еднаквия ръст и сравнително добрата строева подготовка, и подхванахме ежедневни занятия.

На разсъмване ни събираха на разположения сред гората корав, изсушен от слънцето плац. Въпреки лятната горещина строевата подготовка не спираше от сутрин до вечер. Без да сгъваме колена, марширувахме напред-назад в колона по четирима по цялата дължина на парадния плац. Шестте поделения обикаляха и завиваха, отново и отново кръстосваха маршрутите си, като множество вагони при железопътна маневра.

След месец напрегнати и мъчителни упражнения бяхме станали отлично обучена команда, маршируваща като един човек. Дишахме в унисон и отдавахме чест с едно движение, въртяхме пушките, които се бяха превърнали в продължения костите и мускулите ни. През тези изтощителни дни не мислехме за нищо друго, освен за болките в подутите пламтящи стъпала и за дебелите груби униформи, които протриваха потните ни кожи. Сякаш марширувахме безкрайно към неподвижната гора, но, преди да стигнем до сенките на дърветата, колоната неизменно се завърташе кръгом.

В деня на националния празник утринната проверка мина по-рано от обикновено. Парадът трябваше да се състои привечер, извън лагера. Тогава разбрах, че има начин да отсъствам няколко прекалено досадни часа. Заедно с тримата маршируващи до мен можехме тихо да изчезнем и да прекараме остатъка от деня в гората. Би било просто невероятно нашите свръхзаети офицери да разкрият отсъствието ни. Вечерта лесно щяхме да влезем в лагера и да се смесим с множеството пристигащи войници.

Обсъдих идеята с моите събратя-войници. Те приеха плана и решихме да излезем от лагера преди първата проверка. Вместо да отидем на закуска, тръгнахме към бунището, все едно бяхме зачислени към санитарния наряд. После бе достатъчно само да застанем наперено на товарната платформа и да сигнализираме на камионите да се насочват навътре или навън, докато настъпи подходящ момент да избягаме в гората. Никой не ни попречи и веднага щом прегазихме първите храсти, ние хукнахме, повлекли пушките след себе си. Докато тичахме напред, сойките пищяха и от време на време катеричките подскачаха високо пред нас от клон на клон. Спряхме чак след като навлязохме дълбоко в гората. Съблякохме се и легнахме.

Слънцето се изкачи високо в небето и горската земя почна да изпуска пара. Далечно избучаване се вмъкна сред неизброимите цвъртящи и бръмчащи звуци, огласящи сечището. Заспахме.

Събудих се замаян и някак натежал. Гърлото ми пламтеше. Изпитах силна тревога и станах. Слънцето докосваше върховете на дърветата, светлината в сечището бе избледняла. Моите събратя по отлъчване още спяха. Униформите им висяха по близките храсти. От дълбините на гората долиташе звук, който с всяка изминала секунда приближаваше и се усилваше. Изведнъж разбрах, че това е оркестърът. Загледах в посоката, откъдето идваше звукът. Видяното ме порази — на около двеста метра полковият оркестър маршируваше сред дърветата право към нас. Позлатеният жезъл на диригента проблясваше на светлината, белите кожени престилки на барабанчиците се открояваха ясно на зеления фон.

Скочих към униформата, като в момента единствената ми мисъл бе как да избягам и къде да се скрия. После връхлетях мързеливо изтегнатите ми другари и подхванах да ги разтърсвам, за да ги събудя. В отговор ме засипаха с ругатни, но когато осъзнаха какво щеше да последва, те също изпаднаха в паника. Грабнаха униформите, обувките и пушките си и потънаха сред гъстия храсталак и дърветата.

Импулсивно се хвърлих напред и мигновено бях скован от парализиращо вълнение. След няколко секунди пристъпът отмина, но все още не можех да побягна. Просто стоях гол насред сечището, с пушката и униформата в краката, като че напълно съзнателно бях решил да запазя позицията си и да изчакам пристигането на колоната.

Първите редици бяха само на няколко метра. Те вече ме бяха забелязали, защото оркестърът замлъкна, а трима-четирима офицери на коне се отделиха от карето и препуснаха към сечището. В колоната настъпи хаос. Няколко войници бяха напуснали строя, други викаха и сочеха към мен. Видях знамето на полка и несъзнателно изпитах желание да отдам чест. Вдигнах ръка към шапката си, застанах мирно и козирувах. От близките редици долетя подигравателен вик, един оркестрант надигна инструмента си и затръби по ловджийски, нарушавайки последователността на движенията ми. Погледнах се: нищо не можех да направя — бях възбуден.

Прокънтяха заповеди, колоната спря и въпреки че сержантите наредиха на войниците да останат в строя, те несдържано се разсмяха. Двама от тях тръгнаха към мен, последвани от един офицер на кон. Втори офицер слезе от коня и ми изкрещя, че съм арестуван. Последваха нови команди: колоната се строи повторно и отмина с маршова крачка, продължавайки по прекия път през горската поляна към лагера. Облякох се и конвоят ме отведе.

Бях обвинен, че съм отсъствал без разрешен отпуск и съм напуснал мястото в строя. Опитаха да ме задължат да назова моите съучастници, но в отговор заявих, че съм действал съвсем сам, а те навярно са пристигнали в сечището отделно от мен, докато съм спал. Настоятелно твърдях, че мога да бъда държан отговорен само за едно дребно нарушение — пропуска да доложа за излизането от лагера, — като подчертавах, че по време на строевата подготовка един офицер ме е освободил от участие в парада и макар той вече да предпочита да не помни това, не е справедливо да ме порицават за отсъствието ми. На обвинението, че козирувайки гол, напълно съзнателно съм опозорил знамето, отвърнах, че е имало много случаи, когато войници, изненадани от неочаквана атака, се били принудени да воюват в такова състояние.

— Обрязан ли си? Винаги ми е било любопитно. Обаче не съм сигурна, че ще мога да доловя разликата.

— Защо не си ме питала досега?

— Това не е чак толкова важно, а и ме бе страх да задам такъв въпрос. Ти би могъл да го изтълкуваш като някакво очакване от моя страна, дори като неодобрение. Мъжете не са ли много чувствителни за такива неща?

— Не знам. Има различни мъже.

— Необходимо ли е действително обрязването? Например, като отстраняването на апендикса?

— Не, не е.

— Днес това изглежда прекалено жестоко и ненужно. Част от тялото на детето е махната, без негово съгласие! Възможно ли е, в резултат от подобно осакатяване, мъжът да стане по-нечувствителен и по-студен? Все пак, един такъв деликатен орган, който природата е сметнала за потребно да бъде нежен и покрит, бива открит и, почти като лакътя или коляното, се търка в бельото, в памука и вълната, които човек облича…

Наредиха ми да се замаскирам в гората, на няколко километра от каквото и да е населено място. Избрах едно дърво с широка корона, подготвих удобно място сред клоните му и останах там няколко часа по време на учението. Разглеждайки през бинокъла околностите, забелязах още един камуфлиран войник от моя полк, заел позиция на около километър от мен. Тъй като ми бе наредено да не издавам разположението си, останах спотаен, като от време на време поглеждах другия през бинокъла. Изведнъж, разтревожен от движенията му, проследих дъгата, която описваше цевта на пушката му: в края на далечна поляна, точно отвъд границата на полковата територия, бавно крачеха двама души. Пушката на войника ритна два пъти и тишината бе прорязана от приглушени изстрели. Когато погледнах отново към двамата, те лежаха в полюляващата се трева, като сърфисти, внезапно изхвърлени от неочаквана вълна.

Сега вече наблюдавах внимателно снайпериста. Въпреки че не можех да видя лицето му, не знам защо ми хрумна, че той може да ме е съзрял и разпознал, и почувствах как сърцето ме се свива. Но пушката лежеше напряко през коленете му и той оставаше спокойно облегнат на клоните, които се поклащаха заедно със сънливото полюшване на гората. Продължих да го наблюдавам внимателно, чак докато възсиният въздух обгърна щърбавите дървета и тъмнината се надигна като възникнала от росата, покриваща вечерната земя.

На другия ден адютантът съобщи, че двама цивилни били убити от заблудени куршуми. Разследването не даде никакъв резултат, тъй като всички ние успяхме да отчетем отпуснатите ни боеприпаси.

След известно време два камиона, натоварени с футболистите на полка, минаха напряко през една нива, запазена за артилерийско учение. Преобладаваше мнението, че нивата би трябвало да бъде отбелязана като опасна зона, обаче или шофьорите не бяха видели предупредителните знаци, или някой от полка ги бе преместил; във всеки случай футболистите изобщо не се завърнаха. Камионите навярно са стигнали до средата на нивата, когато артилерията е открила огън: бе останал само чифт изненадващо бели кецове.

— Да предположим, че той ми стане любовник? За да се освободиш от тази мисъл, ти трябва да го унищожиш, нали?

— Не зная. Не съм сигурен.

— Веднъж двамата с теб заедно купувахме палто за мен. Продавачът дойде и ми помогна да го облека. Когато допря шията ми, за да оправи яката, ти приближи до него и, без да кажеш нито дума, хвана ръката му и я отмести, сякаш тя бе някакъв предмет. Изглежда си стиснал ръката му много силно: той замря вцепенен. Лицето му стана мораво и устата му зейна, като че искаше да закрещи.

— Махнах ръката му от шията ти, защото не желаех продавачът да те допира.

— Той сигурно изобщо не е имал намерението да ме докосва.

— Нямам представа какво е искал, а и ти също не знаеш. Мислех само за онова, което би могла да почувстваш, когато той те допира.

— Всъщност, за да се освободиш от тази натрапничава идея се наложи да махнеш ръката му от шията ми?

— Да.

— Би ли могъл да убиеш човек? Искам да кажа: поради някаква важна причина?

— Не знам.

През войната бе трудно да се намери поминък. Аз бях твърде слаб, за да работя на полето, а и селяните предпочитаха да използват децата си или роднини в стопанствата. Понеже минавах за безпризорен, бях жертва на всички. Селянинът, който ме бе наел, често ме хващаше за яката, вдигаше ме и после ме удряше, за забавление. Понякога викаше брат си или приятели да участват в една друга игра, при която от мен се изискваше да стоя неподвижно — и да гледам втренчено напред, без да затварям очи — докато те отстъпваха три-четири крачки от мен, плюеха в лицето ми и междувременно се обзалагаха колко пъти могат да ме улучат право в окото.

Тази игра на плюене стана много популярна в селото. Аз бях мишената на всички деца, на селяните и жените им, на трезвеници и пияници.

Веднъж отидох на гробището, когато погребваха сина на най-заможния селянин. Лицето му бе прежълтяло като току-що преорана земя, очите му зачервени и подути. Омекналите крака едва удържаха тялото му и той немощно търсеше опора в жена си. Когато донесоха ковчега при гроба, бащата се хвърли върху лъскавия капак, започна да му бърбори и да го целува, сякаш това бе детето му. Воплите — неговите и на жена му — прорязваха тишината, като хор от празна сцена.

Разбрах, че любовта на селяните към децата им е необуздана и може да бъде сравнена с върлуваща епидемия сред добитъка. Неведнъж бивах свидетел как някоя майка гали меката косица на своята рожба или бащините ръце подхвърлят високо момченцето и уверено го хващат. Често наблюдавах как малките деца пристъпваха с неуверено клатушкане на пълничките крачета, препъваха се, падаха и се изправяха, сякаш родени от същата онази сила, която укрепваше брулените от вятъра слънчогледи.

Малко по-късно станах неволен свидетел на мъчителната смърт на една овца след продължителни конвулсивни гърчове. Отчаяното й блеене хвърляше в паника цялото стадо. Селяните казваха, че животното сигурно е глътнало въдица или парче стъкло.

Изминаха месеци. Веднъж една крава от стадото, което пасях, влезе в имота на съседа и изпотъпка посевите. Доложиха на моя господар за това. Когато се върнах от полето, селянинът вече ме чакаше. Блъсна ме в хамбара и ме нашиба до кръв. Накрая, фучейки от бяс, ме плесна с кожения ремък през лицето.

Започнах да събирам изхвърлени кукички от въдици и да ги заравям зад хамбара. Една неделя, когато селянинът и жена му отидоха на черква, се промъкнах при моето скривалище и замесих две въдички и натрошено стъкло в топчета, които бях отчупил от току-що опечените хлябове.

Обичах да играя с най-малкото от трите деца на селянина. Често излизахме заедно на двора и момиченцето се кискаше весело, когато имитирах жаба или щъркел.

Една вечер момиченцето ме прегърна. Овлажних със слюнка топче хляб и подканих детето до го изяде наведнъж. Когато то се поколеба, аз отхапах парче ябълка и, натискайки го с показалец навътре, тутакси го погълнах. Момиченцето започна да ми подражава, гълтайки топчетата едно след друго. Извърнах очи от детското лице — наложих си да мисля само за изгарящата болка от камшика на баща му.

Оттогава гледах смело в очите преследвачите си и ги предизвиквах да ме наказват и тормозят. Не чувствах болка. За всеки получен удар с камшик, мъчителите ми биваха осъждани на хилядократно по-силна от моята болка. Вече не бях тяхна жертва. Бях се превърнал в техен съдия и палач.

В областта нямаше лекари, нито болници. Само от време на време по близката железопътна линия минаваха товарни влакове. Призори жално ридаещите родители откарваха безчувствените деца в черквата, за да ги причести отецът със светена вода. А привечер, напълно обезверени, занасяха издъхващите младенци в далечните колиби на местните знахарки, които правеха магии и лекуваха.

Но смъртта неспирно вземаше своята дан и децата продължаваха да умират. Някои селяни хулеха Бога и шепнешком нареждаха, че Той Самият бил изпратил Своя единствен син Исус на неизбежна смърт на кръста, като изкупление за собствения грях — сътворението на нашия тъй жесток свят. Други твърдяха, че Смъртта се е приютила в селата, за да избегне бомбардираните градове, войната и концлагерите, където денонощно бълваха дим комините на крематориумите.

Един състудент от университета бе постъпил несправедливо с мен. Открих, че е от селско семейство и поради това се ползва с привилегии — бе от хората, които Партията вкарваше в университета по политически причини. Не можех да променя общественото мнение, което го покровителстваше, а и не виждах начин да парирам неговата враждебност. Струваше ми се, че да обвинявам системата ще бъде просто едно оправдание от моя страна да не застана лице в лице срещу него.

По онова време всички бяхме задължени да служим в спомагателния студентски отбранителен корпус. Всяко подразделение имаше задължението поред да охранява университетския арсенал, който бе на разпореждане на градския гарнизон. Редовно давахме двудневни наряди по протежение на армейските свързочни линии: щабът на спомагателния корпус заемаше отделно крило от сградата на университета и там цареше казармен ред. Предадените по телефона заповеди трябваше да бъдат записвани и изпълнявани съгласно указанията във военните наръчници. Бяхме задължени най-стриктно да съблюдаваме инструкциите, защото, както често ни предупреждаваха, военният комендант на града можеше във всеки момент да обяви всеобща тревога, за да провери боеготовността на студентския отбранителен корпус.

Веднъж наблюдавах как този мой състудент раболепно приемаше указания от щаба на университетския арсенал и с побелели кокалчета на пръстите стискаше слушалката. Внимателно го погледнах отново. Вече имах план.

Когато настъпи време той да бъде определен за командир на съботно-неделния патрул, аз много часове бях упражнявал даването на нареждания с енергична, заповедническа офицерска интонация и сурова надменност, без да изговарям думите докрай. На първия ден от неговото дежурство, към полунощ му позвъних по телефона и с много настойчив, властен тон го уведомих, че съм дежурният офицер и искам да говоря направо с командира на патрула. Продължих с преправен глас и съобщих, че учението е започнало и, според плана, той трябва да събере университетското поделение и да го придвижи през парка, за изненадваща атака срещу градския арсенал. Когато стигне там, поделението трябва да разоръжи редовните войници, да си пробие път, да завземе сградата и да я задържи, до края на учението. Наредих му да потвърди заповедта. Той възбудено повтори указанията, без да усети, че не съм му съобщил паролата за деня, която аз не знаех.

Когато след половин час позвъних отново в поста, никой не отговори. Неговото поделение сигурно вече бе тръгнало да щурмува арсенала.

В понеделник всички бяхме чули какво е станало. Точно както предполагах, неговото поделение се бе придвижило и атакувало арсенала. В гарнизона обявили обща тревога, защото решили, че е започнало нахлуване на бунтовници, контрареволюция или тайно районно учение. Университетското поделение веднага било обградено и задържано под арест. Неговият командир бе обвинен в организирането на военен метеж.

По време на процеса моят състудент настоятелно уверяваше военния съд, че приемайки на доверие съобщената му парола, е действал в съответствие с пряката заповед от градския гарнизон. Придържаше се с трогателно упорство към своята версия на събитията.

Тя каза, че е единственото момиче в семейство, но има по-голям брат. Много я обичал и двамата почти никога не се карали. Но той изглежда одобрявал само безинтересните за нея момчета и ставал просто непоносим, ако тя излизала с младеж, който наистина й харесвал. Тогава брат й започвал да я преследва и очевидно изобщо не смятал да я оставя насаме с някой мъж. Предизвиквал сбивания с младежите, които танцували с нея и я прегръщали или опитвали да я целунат. Често се държал така, сякаш той самият й е интимен приятел. Въпреки всичко тя се гордеела с него. Брат й бил много красив, а също и най-добрият ученик в своя клас. И повечето момичета били влюбени в него.

Преди време имала приятел, който веднъж й доверил, че според него, тя и брат й били направени от една и съща материя и най-силно го привличал темпераментът им. Брат й, казал той, е нейно продължение, както тя — негово. Добавил, че да бъде влюбен в нея означавало да бъде свързан емоционално и с брат й.

Тя осъзнала, че двамата с брат си биха могли да станат съюзници срещу всички други. Между тях ще има хармония и привличане, каза тя, ще се сближат и привържат един към друг и ще могат да приемат тази връзка като експеримент; ако е несполучлив, продължи тя, двамата биха могли да прехвърлят вината за неуспеха на обстоятелството, че са брат и сестра. Но ако експериментът излезе успешен, това би било тъй успокоително, толкова удобно. Тя не виждаше нищо неестествено в една такава връзка. Сигурно отношенията между нея и брат й определено ще бъдат по-различни, отколкото например между две влюбени една в друга жени, осъществяващи физическа близост, нещо, което тя много често била срещала в колежа. Това ще бъде връзка, която тя не би могла да има с никой друг. Двамата с брат й ще съумяват да говорят или правят каквото пожелаят; с никого другиго тя не би могла да бъде тъй свободна, тъй вярна на себе си.

След завръщането ми й позвъних, но тя не бе вкъщи. Все пак накрая успях да вляза във връзка с нея и уговорих среща, да обядваме заедно. Тя ме обсипа с обичайните въпроси: Как е минало пътуването? Как съм прекарал там? Къде съм отседнал? Кого съм срещнал?… Разказах й всичко, а след това я попитах какво е правила в града последните няколко дни.

Тя отвърна, че отишла на уговорения в мен час в банята. Предполагала, че ще има масажистка, но както я уведомили, изпратеният от мен масажист я очаквал. Много неловко се почувствала, обаче не желаела да ме поставя в неудобно положение, като откаже масажиста.

— Но защо си изпратил мъж? Имаше ли някаква определена причина?

— Никаква, освен масажа. Беше ли ти приятно?

— Той бе много добър. Изглежда отлично знаеше какво прави.

— Значи нямаш оплаквания?

— Никакви.

— А защо ти е станало толкова неловко?

— Двоумях се как да приема онова, което правеше той.

— Но го прие?

— Нямах избор. Единственото, което бих могла да сторя, бе да изляза.

— И тръгна ли си?

— Не. Останах за цялата процедура.

— Каза ли му нещо? Не, ти остави на ръцете му абсолютна свобода на действие.

— Начинът, по който говориш, ме навежда на мисълта, че предварително си бил наясно какво ще опита да извърши той. Ако е така, защо си избрал именно него?

— Исках да разбера как ще реагираш, какво ще бъде поведението ти в такова положение.

— Как бих постъпила? Не смяташ ли, че за теб е било много по-важно да му попречиш да се държи така? Все пак ти много добре ме знаеш.

— Изпратих го при теб нарочно, защото познавам ръцете му. Кажи ми, получи ли някакво облекчение?

— Вече не ги чувствах като негови ръце. По време на масажа, неизвестно защо, ми хрумна, че това са твоите ръце. Предполагам, именно такова е било желанието ти.

Докато пиехме кафето, изненадващо й подхвърлих един въпрос: дали не се е запознала с някой интересен човек, по време на отсъствието ми. Тя не отговори, а ме погледна замислено и само сви устни. После, без никакво смущение, призна, че се е срещала с един мъж.

— Така ли? Какво представлява той?

— Няма какво толкова да кажа за него. Прекарахме известно време заедно. Затова не бях вкъщи, когато си ме търсил.

— Да. Но ти ми писа, че си останала да пренощуваш при своите приятели.

— Излъгах.

— Значи ти се срещаш с мъж. Колко време?

— Само две седмици.

— Всеки ден ли?

— Почти.

— Кога се запозна с него? Преди моето отпътуване ли?

— Не. В деня на последното ти обаждане по телефона, когато ми каза, че искаш да живеем заедно. Отидох на едно събиране. Някой ми го представи. Видях го на другата вечер и на следващата и на по-следващата.

— Защо ми разправяш това?

— Ще ми бъде много неловко, ако го скрия от теб. Не желая да ни разделя преживяване, за което ти нищо не знаеш. След като ми заяви, че искаш да живеем заедно, аз трябваше да разбера дали все още някой друг мъж ще ми бъде интересен и дали някой друг би ме ценил толкова, колкото ти. Смятах, че ми е наложено задължението да опозная себе си по-добре, тоест, извън разкритата ми от теб моя същност. Мислех, че съм тъй дълбоко обвързана с теб, просто защото влиянието ти върху мен е толкова силно. После, когато ти замина, изпитах усещането, че вътре в мен сякаш има съдия и съд, и трябваше да отговарям пред тях, за да оправдая избора на мъж, с когото да живея, да оправдая любовта, която мога да давам и получавам.

— Значи, за да прецениш дали ме обичаш, трябваше да спиш с друг мъж?

— Не съм спала с него.

— Но ако е трябвало да разбереш как се чувстваш без мен, нужно ли е били да отказваш една толкова сериозна проверка?

Не съм отказала. Той не пожела. Твърдеше, че ме обича и иска да се ожени за мен. Изглежда наистина мислеше, че ако пожелае да спя с него, аз ще откажа, защото съм обвързана с теб. Знаеш ли, разправих му за теб и за всичко между нас.

— Но вие сте прекарали много време заедно. Той сигурно те е целувал. Ти си го галила.

— Да.

— И той е милвал тялото ти, езикът му е бил в устата ти. Кажи ми, би ли легнала с него, ако той бе поискал?

— Бях готова.

— И какво решиха твоите съд и съдия?

— Присъдата е, че съм напълно способна да реша самостоятелно и че искам да остана с теб.

— А той?

— Казах му, че няма да те напусна. Харесвам го, той е добър човек, но животът с него навярно би бил съвсем различен. Сега съм наясно, че отреждам предимство на живота, който водим заедно с теб. Предпочетох и избрах тази част от себе си, пред личността, която бих станала с него. Преди всичко зная, че сама съм взела това решение.

— Между другото, аз скрих нещо от теб.

— Какво?

— Много просто… е, не чак толкова просто. Миналия месец говорих с шефа на детективското бюро, което проучва и защитава клиентите на моята фирма. Попитах го колко души от фирмата следят и каква е процедурата. Ефикасно ли е наблюдението или е само някаква фалшива детективска история? Приех предложението му да опитам услугите на неговото бюро, като се съглася да ме следят. На своя ред той щеше да провери агентите си, сравнявайки техните отчети с моите. Резултатите бяха задоволителни и за двама ни: всяка моя среща с теб — време, място, продължителност, — бе отбелязана. А после, когато заминах, ти, като моя най-важна връзка, си била следена и то много успешно. Всяка твоя среща с онзи мъж е била зарегистрирана. И въпреки това продължаваш да отричаш, че си спала с него, че сте прекарвали нощите заедно.

— Може и да съм прекарала една нощ с него, но това не означава, че съм спала с него.

— Все пак, след като си прекарала няколко нощи там, не е толкова трудно да предположа, че той те е любил, или, ако предпочиташ, че между вас е имало физическа близост.

— Не отричам. Но един полов акт не е престъпление, ако произтича от определено чувство и настроение. Този акт не бе породен от любов, но аз трябваше да проверя, за да открия себе си и да разбера дали това ще доведе до любов.

— Говориш за вашето любене, като че ли то е било нещо запланувано.

— Не е така. Трябваше той да ми е приятен, да ми допада.

— Не бях осъзнал, че се харесвате. Сега разбирам. Имало е взаимно желание между вас, налице са били обичайните интимни ласки и разгорещеност, и всеки нетърпеливо е чакал оргазма на другия.

— Да, но това не можеше да бъде запланувано. Аз го харесах някак интуитивно, непринудено. Именно тази спонтанност бе една добра проверка и отговори на въпросите, които си бях задавала.

Спечелих награда на фотоконкурс, организиран от едно дружество за подпомагане на стари и недъгави хора. Дружеството ми възложи да изготвя сбирка от портрети. Фотографиите трябваше да отразяват безметежната старост. От мен искаха да съставя портфолио от шестдесет портрета, но срещах големи затруднения при намирането на подходящи модели. В градовете почти не бяха останали възрастни хора, защото държавата бе построила за тях старчески домове в провинцията.

За да се добера до най-близкия такъв дом трябваше да направя мъчително пътешествие, натоварен с прожектори, филми, кабели, трансформатори и екрани. Взех също и преносима фотолаборатория, за да проверявам на място резултатите от моята работа. Когато пристигнах, директорът на дома ме разведе из него. Това бе огромна стара господарска къща, разделена на много стаи, във всяка от които имаше по осем легла. Пациентите до един бяха възрастни, а повечето от тях и болнави, сакати или изкуфели. Веднага помислих, че предстоящата ми работа ще бъде много по-трудна, отколкото си бях представял. Няколко старци ме заобиколиха, почнаха да ме блъскат, дърпат, плюят, ругаят и дори да ме цапат с нечистотии. Помещенията на общите тоалетни бяха тъмни и непроветрени. Вонята на пот и урина бе задушаваща и не можеше да бъде премахната с никакви дезинфекционни средства.

На другия ден се върнах с моите апарати и оборудване. Едни от избраните от мен пациенти отказаха да позират, защото прожекторите ги заслепявали. Някои заставаха пред фотоапарата и, разтреперани и пръскащи слюнки, излагаха на показ своите отпуснати и съсухрени тела, отдръпваха назад устни и се лигавеха през набръчкани беззъби венци. Други опитваха да прережат кабелите за прожекторите, газеха моите апарати, ритаха триножниците или, нацапали с екскременти ръце, ме щипеха злобно. Изобщо не можах да направя сполучлива снимка. Даже счупиха един от фотоапаратите ми. Преди да тръгна, се отбих в кабинета на директора.

Докато чаках, в стаята влезе медицинска сестра. След като отпи от чаша вода, тя се отпусна уморена на един стол, без да ми обръща внимание, въпреки че я гледах. Изпитах желание да докосна лицето и косата й, да помириша кожата й. Не ме интересуваше дали е красива или грозна; достатъчно бе, че е здрава и чиста. Полагах отчаяни усилия отново да убедя себе си, че нямам нищо общо с пациентите. Бях сигурен, че ще успея да свърша възложената ми работа, ако медицинската сестра прояви желание да ми помогне.

Тя се обърна рязко към мен и попита роднина ли посещавам. Когато й разказах за моя проект, тя неохотно склони да работи с мен, при условие че директорът разреши.

Директорът бе съгласен да я прикрепи към мен за следващите няколко дни. Добави само, че въпросната медицинска сестра е студентка по психология. Проявявала толкова дълбок интерес към психологическите проблеми на старите и недъгави хора, че пожелала да остане да практикува цяла година, преди своето дипломиране. Изминали почти три години, а тя още била тук, работела като старша медицинска сестра. Според директора, тя била напълно посветена на пациентите.

Рано на другата сутрин започнахме снимките. Присъствието ни в стаите продължаваше да внася смут. Много от мъжете-пациенти правеха всевъзможни неприлични и подканящи жестове, за да привлекат вниманието на сестрата. Възрастните жени, на свой ред, опитваха да я притеснят с непристойни и обидни подмятания. Тя ми сподели, че поведението на пациентите било напълно според очакванията й.

Когато прекъсванията правеха снимането невъзможно, отивах при медицинската сестра, слагах ръка на нейното рамо или, навеждайки се да взема обектив от кутията, докосвах косата й. Продължавах да я докосвам, всеки път, когато работата ми предоставяше удобен случай.

Най-близкият град отстоеше на седемдесет километра, а селото бе малко и извън старческия дом не съществуваха никакви забавления — например кино, театър или ресторант.

Очевидно моята помощничка нямаше приятели. Останалите хора от персонала бяха на средна възраст или женени или, според нея, неподходящи. Тя спомена за някакъв свой приятел във флота, с когото редовно кореспондирала.

Старшата сестра бе потайна, не говореше за причините, поради които бе останала толкова дълго в старческия дом и не обясняваше нежеланието си да продължи своето образование в университета и да завърши. Повтаряше единствено, че можела сама да разполага с живота си. Равнодушието й ме дразнеше. Започнах да се чувствам обиден от факта, че присъствието ми не й прави впечатление, че е способна да издържи години в обкръжение, което за мен бе непоносимо дори за няколко дни. Тя изглежда не виждаше в мен нищо по-различно и необикновено. За нея сякаш бях просто още един пациент, само че малко по-млад и не чак толкова грохнал, колкото останалите.

Започнах да откривам известно сходство между пациентите и мен. А също глождеше ме мисълта, че след години и аз ще бъда като тях, че силите довели ги до настоящото им положение, ще вземат и мен в свой плен. Гледах безкрайните мъки на болнавите старци, влачещи се по коридорите като размазани членестоноги. Докато работех по стаите, виждах умиращите пациенти, с изпити лица, сълзящи очи и изпити от болестите тела, които лежаха на тесните кревати, равнодушно вторачени със зинали уста в избелелите ликове на светци или в проядените от червеи дървени разпятия. Някои от тях стискаха в ръце снимки на децата си.

В такива моменти извръщах глава и впивах бавно поглед в моята асистентка. Илюзията за притежание бе толкова пълна, че изпадах в дълбок екстаз даже насред най-прозаичните занимания.

Времето течеше еднообразно. Тя ми помагаше да събера оборудването и да го прибера до следващия ден, после тръгваше. Един следобед обаче слязох в сутерена, където знаех, че ще я намеря. Там бе влажно и студено. Притаих се в мрака. Тя извика името ми. Тръгнах към гласа й.

Докоснах престилката й, коленичих. Повдигнах полата й. Колосаният плат изпращя. Тя бе гола отдолу. Притиснах лице в нея, тялото ми запулсира неудържимо със силата, която заставя дърветата да пускат филизи и от дребничките сбръчкани пъпчици да разцъфват ярки цветове. Бях млад.

Една вечер реших да я изненадам с посещението си. Когато стигнах до нейната стая, съквартирантката й ми каза, че тя е на четвъртия етаж. Едва след като излязох, осъзнах, че никога не съм бил на четвъртия етаж, защото обикновено го използваха за склад. На стълбището беше тихо. Целият напрегнат, предпазливо изкачвах стъпалата и най-горе стигнах до желязна врата, водеща към тесен коридор без прозорци. Вътре бе тъмно. По протежение на коридора от двете страни имаше зарешетени врати, всичките заключени. После, в дъното на коридора забелязах ивица светлина под една от тях. Още преди да бях доближил, чух гласа й. Когато стигнах дотам, неволно се спънах в чувал с пясък и блъснах вратата с трясък. Въпреки че хванах трегера, полетях напред и се озовах чак в средата на стаята.

Тя беше гола в леглото, наполовина покрита от косматото тяло на някакво същество с човешка глава, ръце силно наподобяващи лапи, и късо туловище, с широки като бъчва гърди. Рязкото ми несръчно появяване ги изплаши. Съществото се обърна към мен, кафявите му очички проблеснаха злобно. С един скок то стигна до своето креватче и с хленч и скимтене започна да се пъха под завивките.

Младата жена скочи, затваряйки бедра, сякаш да се защити. Треперещите й ръце шареха около нея, като ноктите на умираща пиле. После сграбчи роклята и започна да я придърпва върху корема си. За момент изпитах чувството, че тя ще пропълзи навън през стената или ще избяга през пролуките на пода. Замъглените й очи гледаха втренчено. Устните й зейнаха да произнесат някаква сподавена дума, но тя не бе в състояние да я изрече. Надникнах в креватчето и разбрах, че тази твар беше човешко същество. Излязох от стаята, пътьом загасвайки светлината.

Тичешком се върнах в къщата, където живеех, и веднага започнах да пълня ваната. Отпуснат в топлата вода, чувах само равномерното капене на крана.

— Не мога да се любя с теб сега. Защо настояваш?

— Искам да те любя сега, когато менструираш. Все едно част от мен е хваната в теб и твоята кръв е моя, излиза на тласъци от една обща за нас двамата вена. Какво чувстваш тогава?

— Усещам, че кръвта цапа телата ни, сякаш твърдостта ти ме е наранила и разкървавила. Като че ли си одрал кожата ми, изсмукваш всичките ми жизнени сокове, поглъщаш ме.

Вървяхме с момичето по тъмната паркова алея, когато четири фигури препречиха пътя ни. Бързо сменихме посоката, но чухме нови гласове. Няколко души тичаха през храстите, по петите ни. Подсвиркваха един на друг и разбрах, че имаха уговорка с онези, които видяхме на алеята. Сигурен бях, че ако не срещнем други хора или не приклекнем скрити сред гъсталака, ще ни нападнат и ограбят. Знаех къде сме: пред нас течеше поток. Припомних си една изоставена беседка зад храстите, край брега, някога място за любовни срещи. Хукнахме натам през шилестите борчета, предпазвайки лица от острите им иглички. Стори ми се за момент, че сме избягали от нашите преследвачи, но изведнъж отново чухме гласовете им. Те само бяха спрели за малко в края на боровата горичка.

Стигнахме до беседката и пропълзяхме в една кухина между основите и купчина пейки. Но преследвачите притичаха през борчетата и ни откриха. Десетина силни ръце се вкопчиха в нас, издърпаха ни навън. Изправиха ни на крака. Момичето извика отчаяно. Обърнах се и в същия миг бях зашеметен от удар.

Когато дойдох в съзнание, видях, че мъжете разкъсваха дрехите на момичето, което се съпротивляваше, риташе и хапеше. Напрегнах сили и почти успях да стана, ала нападателите блъснаха главата ми обратно в земята. Погледнах към момичето: бяха я свалили по гръб, с блъскащи във въздуха крака; изправиха ги нагоре и после ги разтвориха широко като весла, издигнати над водата, преди да загребат.

Мъжете захвърлиха якета в близките храсти, смъкнаха панталони до глезените и връхлетяха върху нея. Отначало се редуваха. Чакащите осветяваха сгърченото й тяло с фенерчета. Подир това започнаха да действат заедно. Няколко от тях приклякаха едновременно над нея, щипеха и мачкаха гърдите й, притискаха главата й между бедрата си. Тя вече не крещеше. Чувах само приглушените й стонове и редки хлипания. След малко повърна и замлъкна.

Когато свършиха, насилниците ме пуснаха и избягаха. Кискаха се и подвикваха цинизми, докато гласовете им заглъхнаха сред дърветата, тъмните пътечки и алеи. Най-после успях да стана на крака. Общо взето не бях пострадал, като изключим световъртежа и затрудненото дишане. Отидох при моята приятелка и събрах от земята останките от дрехите й. Помогнах й да седне на една пейка до потока. Тя се отпусна разтреперана, дъхът й бе горещ и възкисел. Ръцете й кръстосваха по собственото тяло, пръстите й обхождаха изподрасканите и натъртени места. Запалих клечка кибрит и огледах изтерзаното й лице, тъмните охлузвания по гърдите й, кървавите драскотини по хълбоците и бедрата й.

Вървяхме бавно по брега на потока, докато стигнахме до близката полянка, а после и изхода на парка. Излязохме на слабо осветена улица. Полицай на велосипед ни задмина и спря точно пред нас. Приятелката ми прошепна да не му казвам нищо и, притискайки разкъсаната си рокля, отскочи настрана, в тъмното. Полицаят ни предупреди, че след залез-слънце паркът е затворен за посетители и че, оставайки там, ние сме извършили нарушение.

Докато вървяхме по-нататък, в мен укрепваше мрачното предчувствие, че тя очаква да прекараме нощта заедно. Питах се, дали ще забележа някаква промяна в нея в бъдеще, когато правим любов. Разбира се, ужасно много съжалявах за станалото, но започвах да изпитвам лека погнуса. Още я виждах просната на влажната земя, с разтворени крака. Виждах как насилниците оскверняват, поругават и омърсяват тялото й. Не можех да мисля за нея иначе, освен като за обект за сексуални издевателства.

Рано другата сутрин тя отиде в клиниката за преглед и изследвания. Вярвах, че скоро ще се съвземе и ще можем отново да правим любов. Казвах си, че трябва да бъда добър и нежен с нея, ала тази мисъл ми бе неприятна. Дойде ми на ум, че веднъж бях гледал една балерина, от чиито хармонични движения и талант бях възхитен и запленен. Когато научих, че бременна, не можах да се отърва от представата за нероденото й дете, подхвърляно вътре в нея с всеки скок.

Моята приятелка остана в клиниката два дни и след изписването веднага дойде при мен. Съблече се, за да ми покаже почти изчезналите синини и после взе душ, докато аз приготвях леглото.

От страх да не разкрия явно отвращението си, аз навлязох в нея стремително и я обладах бързешката, още преди тя да бе готова. Отначало тя застена, а след малко се овладя и ме помоли да я любя тъй, както го бяхме правили много често преди. Но именно това не можех да си наложа. После тя ме попита защо съм станал толкова груб. Казах й истината. Нашата връзка вече бе променена.

Настроенията й бяха много непоследователни: ту замислена и спокойна, ту избухлива и силно възбудена, тя отново и отново ме уверяваше, че е здрава, както пишеше в издаденото от лекарите медицинско свидетелство. Подчертаваше фразата „като че ли нищо не се е случило“, опитвайки да заличи изнасилването, по време на което, твърдеше тя, е била вцепенена и не почувствала нищо.

Често я сънувах как излиза с треперливо поклащане от някаква раковина и пропълзява все по-близо и по-близо, докато стигне до мен. После изведнъж всеки от нас ставаше едновременно самец и самка, опитвахме да проникнем в съответните отвърстия, заставахме с гръб един към друг, наранявахме се взаимно с нашите твърди органи, падахме на земята и от нас бликаше кръв на бързи пулсиращи тласъци.

Започнах да проявявам неимоверно засилен интерес към тялото й. Внезапно и грубо я подлагах на различни експерименти, поощрявах специфичните й реакции, изследвах я, малтретирах я, принуждавах я да върши всевъзможни неща, въпреки нейните молби и протести. Тя, както и взаимоотношенията й с други хора и предмети, стана обект на контрол. Без колебание използвах изкуствени приспособления и механизми, да я възбуждам или да поддържам възбудата й. Промяната на отношението ми към нея тя отдаваше на изнасилването и често ми задаваше въпроса дали я мразя и кого наказвам за случилото се, нея или мен самия. Питаше се дали настъпилата в мен промяна не е прикритие на любовта, която, според нея, ме е било срам да й засвидетелствам.

Една вечер тя спомена за своя съседка, която често намеквала, че я харесва и няколко пъти правила опити да бъде интимна с нея. Посъветвах я да покани това момиче да участва в нашето любене. Добавих, че съседката й не ме интересува като жена, а само като друг тип обект, с чиято помощ ще мога да я възбудя и следователно да възбудя себе си още повече. Изненадващо, без протести и дори без възражения, тя покани момичето.

След няколко дни двете пристигнаха заедно. Забелязах, че съседката й носи чанта с тоалетни принадлежности за нощта. Поясних на нашата гостенка, че тя е свободна да използва всички възможни начини за възбуждане на приятелката ми, но аз ще мога, когато пожелая, да се намеся в тяхното любене. Изтъкнах, че на мен е задължена за възможността да изпита физическа близост с моята приятелка и, следователно, очаквам от нея пълно подчинение. Момичето склони да прекара уикенда с нас.

От следващата седмица приятелката ми започна често да пие и аз реших да не я спирам: алкохолът я правеше още по-благоразположен и податлив обект за експерименти. Безучастната й пасивност ме насърчаваше да продължавам дори още по-активно се занимавам с нея.

Мой познат организираше мъжко събиране за своите колеги. Същия следобед приятелката ми, явно недоволна и обидена, че смятам да отида без нея, наблегна активно на пиенето и набързо обърна няколко чашки. Най-после й предложих да ми направи компания.

Когато пристигнахме, купонът бе в разгара си. Тя без колебание се включи и обиколи с чаша в ръка всички гости, охотно вдигайки наздравици. Бях силно впечатлен от непринудената фамилиарност, с която тя прегръщаше приятелите ми, и от провокационните й, донякъде саркастични намеци. Осъзнах, че скоро тя ще ме постави в неловко положение и ще се превърне в затруднение за мен. Почувствах се като хванат в капан.

През следващия половин час размених по няколко думи с всеки поотделно. Пошепвах, че момичето е моят подарък за домакина и неговите гости. Стига да измислят начин, всеки от тях може да получи достатъчно удоволствие.

Възбудата нарасна: по-експанзивните и нагли гости наобиколиха моята приятелка. Под акомпанимента на взривове от смях видях, че я вдигат нависоко, роклята й се отметна, краката й обгърнаха врата на мъжа, чиято глава бе хванала. Докато гледах, няколко ръце запълзяха нагоре по бедрата й, започнаха да опипват корема и гърдите й. Внезапно тя извика. Перлената й огърлица, подарена някога от мен, се бе скъсала и мъничките зърна потекоха надолу, изчезнаха сред бурния, екзалтиран наплив, който я понесе към спалнята. Аз излязох.

— Онези момичета, които тъй старателно позират на прозорците, са проститутки, нали?

— Точно така.

— В другите квартали проститутките ходят по улиците и използват хотелски стаи, обаче тук притежават собствени апартаменти.

— Апартаментите не са техни. Те просто ги наемат. Често две или три използват един и същи апартамент, като се редуват през деня и нощта.

— Харесва ли им да работят така?

— Да, подобен начин е предпочитан от мъжете, които се смущават от грубите маниери на уличната проститутка и от необходимостта да я заговорят на улицата и да я последват в хотела, пред хорските погледи. Но тези жени на прозорците намекват за нещо друго: техните апартаменти предлагат интимност и комфорт, заключени врати и спуснати завеси. Мъжът вижда себе си като гост, а момичето — като негова домакиня. Мъжът отива там, за да се облекчи, а често и без определен повод. Тогава всичко, което се случва, изглежда по-естествено.

— Бил ли си някога с проститутка?

— Да.

— Преди да се запознаем, или след това?

— Преди или след, няма абсолютно никакво значение.

— Но какво те кара да предпочетеш една проститутка? В състояние ли е тя да ти даде нещо, което аз не мога? По-отзивчива ли е тя от мен?

— С нея аз върша онова, което ти ще намериш за неприемливо.

— Уверен ли си, че ще бъде неприемливо за мен?

— Напълно сигурен съм, защото ти ме познаваш само от една определена страна. Защото нашата връзка се основава на презумпцията, че ме приемаш за такъв, какъвто съм бил с теб.

— В такъв случай, онова, което приемам за твоята личност, е само една страна от теб.

— Ти също предлагаш онази страна от себе си, която смяташ, че е най-приемлива за мен. Досега никой от нас не е показвал нещо противоречащо на онова, което ние двамата винаги сме допускали.

— Когато си с проститутка, всичко, което тя казва или върши, е преструвка. Тя желае парите ти, а не теб.

— Парите ме правят по-силен. Без тях не бих могъл да бъда това, което съм. Не бих могъл да те виждам там, където те срещам, и по начина, по който го правя. Без пари не бих имал този стил на живот, нито бих могъл да си позволя тъй нужните ми преживявания.

— Обаче, каквото и да върши с теб проститутката, тя го прави също и с другите, нали? Не ревнуваш ли?

— Това не ме засяга. В случая с нея фактът, че други мъже я притежават, изобщо не е обезпокоителен. Толкова много са те на брой, че престават да бъдат съперници. Така човек дори изпитва някаква солидарност с тях, защото изборът му е потвърден от притежавалите я преди това. Тъй като не е изключено да я е обладавал всеки мъж, тя като че ли олицетворява не толкова жената, колкото една споделена от всички мъже страст.

— Но, след като си отидеш, за нея ти преставаш да съществуваш.

— Когато тръгвам, аз отнасям със себе си възприятието за всичко, което е станало. Това усещане е мое, а не нейно.

— Той ми се стори обаятелен и чаровен. Говореше с акцент. Според мен е чужденец.

— Точно така. Дойде преди няколко години в тази страна. Но сега живее постоянно тук.

— Познаваш ли го добре?

— Да.

— Какво работи той?

— Архитект е. Проектира високо функционални сгради, за които стилът е нещо второстепенно: болници, училища, затвори, погребални бюра, клиники за животни.

— Погребални агенции?

— Естествено. Трябва да бъдат строени и такива, както и родилни домове.

— Много странно.

— Не чак толкова. Веднъж той сподели с мен, че в края на трийсетте години, веднага след дипломирането си, постъпил на работа в една проектантска фирма. Първата възложена му задача била да проектира концентрационен лагер.

— И той отказал.

— Напротив. Задачата била трудно изпълнима, защото почти не съществували подобни прецеденти, но това възбудило у него още по-силно желание за работа. По онова време много архитекти съперничели за проектите, възложени по държавни поръчки. Разбираемо е, че когато проектирали училища, болници или дори затвори, той и колегите му лесно можели да представят себе си вътре в тези сгради, но един концлагер бил нещо съвсем различно: за целта било необходимо изключително въображение. Все пак, в концлагера имало по нещо от училището, от болницата, от чакалните в обществените сгради, а също и от траурната агенция, само дето отделът за погребения е трябвало да бъде по-функционален. Преди всичка било наложително концлагерът да е функционален; това била основната философия. Той преценил внимателно терена: един стил за пресечена местност с верига от хълмове и друг стил за равнинна местност без висока растителност. И тъй като държавата разполагала с много парични средства и земя, проектът на моя приятел бил приет веднага. Въпреки всичко, това си оставало само един проект. Можеш да го анализираш от различни гледни точки: например, от родилния дом излизат повече хора, отколкото влизат. За концлагера е валидно обратното. Главното му предназначение е хигиената.

— Хигиената ли? Какво имаш предвид?

— Виждала ли си някога как унищожават плъхове? Или, да го дефинирам по-ясно, обичаш ли животните?

— Естествено.

— Е, добре, плъховете също се животни.

— Не съвсем. Те не са домашни животни. Опасни са и затова трябва да бъдат унищожавани.

— Точно така. Трябва да бъдат унищожавани. Такава е задачата на хигиенизирането. Наложително е плъховете да биват премахвани. Ние ги унищожаваме, но това няма нищо общо с отношението ни към котките, кучетата или което и да е друго животно. Ние не просто убиваме плъховете, а се отърваваме от тях или, да употребя по-подходяща дума, елиминираме ги. Този акт на елиминация е освободен от всякакво съдържание. При него няма ритуали, няма символика. Правото на екзекутора изобщо не бива поставяно под въпрос. Затова в проектираните от моя приятел концлагери, жертвите изобщо не бивали разглеждани като индивидуалности, отделни личности. Те ставали еднакви, като плъховете. Съществували са единствено за да бъдат убивани.

Тръгнах край реката, към дома на моя приятел. От последната ни среща бе изминала цяла година и случайно разбрах, че той живее в града. Десетина здания бяха струпани около някакво подобие на площад. Останалите бяха разположени по протежение на каналите и железопътните линии. По-надолу от неговата къща, едно гробище опираше в реката.

Поех към гробището, уверен, че ще зърна моя приятел, когато се връща у дома. Ясно долавях витаещото над гробовете запустение.

След няколко минути чух името си и го видях да крачи забързано към мен. Решението ми да го чакам в гробището го бе развеселило. Добави, че то изглежда запуснато, защото отдавна не било използвано. Възпоменателните плочи бяха с нечетливи надписи и много от тях бяха потънали като пияни в земята. Погребаните тук хора, поясни приятелят ми, били членове на едно религиозно малцинство, на което вече не било разрешено да закопава своите мъртъвци в града, защото тези траурни процесии предизвиквали нападенията на местните жители. По тази причина телата били докарвани тук с лодки.

Но, ако има нещо интересно, продължи приятелят ми, това не са надгробните плочи, а пазачът на гробището. Добави, че многократно бил беседвал с него, ала винаги получавал само едносрични отговори. Това събудило любопитството му и той разпитал местните хора за пазача.

Според тях, през войната този човек бил в концлагер. Преди това бил боксьор в тежка категория. Макар и не шампион, в боксовите среди бил известен с необикновено тежкия си удар. Малко менажери поемали риска да го представят, защо няколко пъти той пребивал и осакатявал своите противници. Комендантът на концлагера забелязал този човек и когато правел подбор за газовите камери, решил да го запази като персонален спаринг-партньор за себе си и за пазачите, което обичали да боксират.

Комендантът поканил един професионален боксьор да предизвика концлагериста. Той решил между двамата да бъде проведена безпощадна схватка за шампионската титла. Ако спечелел концлагеристът, щял да бъде екзекутиран още един лагерник. Ако загубел по точки или с нокаут, можел да поиска освобождаването на един концлагерист, определен за газовата камера. Но трябвало да боксира честно, без да се открива ненужно на противника, без преструвки, че изнемощява или че е в състояние гроги. При подозрение, че губи умишлено, очаквала го смърт.

Комендантът, който бил особено горд с доброто познаване на инстинкта за самосъхранение и манталитета на подопечните си, очевидно е предполагал, че неговият концлагерист-боксьор ще изяви добре своето бойно майсторство, за да остане жив, но все пак няма да демонстрира непримирим стремеж към победа, която би изпратила един от другарите му концлагеристи на смърт в пещите. Лишен от желанието да спечели, той все пак трябвало да се бие за победата.

Когато професионалистът дошъл, изглеждало възможно концлагериста да бъде победен. За разочарование на коменданта, гост-боксьорът, изправен пред избора да загуби боя от един концлагерист, враг на неговата раса, или да победи, само за да спаси друг такъв враг от смърт, отказал да се бие. Концлагеристът оцелял, без да може да спаси друг, освен себе си.

Сега живеел сам и гледал как надгробните плочи постепенно потъват в зловонната кал.

Когато следвах, в университета се провеждаха многобройни задължителни събрания на различни студентски политически организации. По време на безкрайните събрания, Партията изискваше от студентите да се оценяват взаимно, а също и да правят самооценки. Те преминаваха напрегнато и често много драматично: ако поведението на даден студент получеше неблагоприятна оценка, Партията можеше да го изключи от университета и да го изпрати на работа някъде в глухата провинция. Сякаш всеки от нас бе камък в прашка — никога не знаехме кой или накъде ще ни изстреля.

Непосредствено преди едно събрание отидох в тоалетната. Там попаднах на друг студент, по прякор „Философа“, който изглеждаше много изтерзан и започна да повръща с неудържими спазми. Когато ме видя, той понечи да се извини и дори с усилие пусна измъчена усмивка.

За него тези събрания били страшно угнетителни. Бил прекалено изнервен, за да издържа на напрежението. Сподели с мен, че стая пълна с хора, го хвърляла в ужас и прекарвал с часове сам из коридорите, опитвайки да се успокои достатъчно, че да влезе обратно в аудиторията.

Веднъж закъснях за уговорената с него среща. Обясних, че ме е забавило посещението в новата държавна банка, която съвсем наскоро бе открила свой клон в центъра на града. Между другото му споменах, че там, на партера, са разположени импозантни тоалетни, всичките до едно идеално чисти и досега почти неизползвани. Добавих, че съм ги обиколил и разгледал.

Моят приятел прояви силен интерес и попита за точното местонахождение на банката. Когато му обясних, той извади от джоба си малка карта на града и внимателно обозначи мястото. Видях други кръстчета по картата и се поинтересувах какво означават. Отвърна ми, че отбелязва местоположението на своите „храмове“. Не разбирах нищо. Той ме попита знам ли защо колегите са му измислили прякор „Философа“. Бях озадачен. Той ме помоли да го последвам.

Стигнахме до етнографския музей. Философа ме въведе и слязохме направо долу, в тоалетните. Те бяха безлюдни, тихи и чисти в ранния следобед. Той се обърна към мен и с известна гордост поясни:

— Влизаш в някоя от тези кабини, заключваш отвътре и оставаш необезпокояван с часове! Знаеш колко трудно успяваме да изклинчим от събранията. А тук уединението е пълно: можеш да размишляваш до насита и да прекарваш приятно в своя собствен свят. — Той гордо показа картата. — Открил съм повече от трийсет обществени здания на различни места в града, всички с храмове като този, всички очакващи мен.

Философа започна да ги описва най-подробно. Някои от тях, особено наскоро построените, били внушителни: целите от бял мрамор, с бронзови и сребърни украшения, цветни мозайки по пода, кристални полилеи и сложни вентилационни системи.

— Сядаш на своя трон и мислиш — продължи Философа. — Чуваш как мислите витаят над теб, като внезапно излезли от книгите древногръцки богове. И никой не те подслушва. Неописуемо удоволствие е най-после да бъдеш сам, да не те е грижа какво говорят другите, как те преценяват, какъв е външният ти вид, да не се налага да поглеждаш извън белите стени на своето персонално светилище.

В тоалетна влезе възрастен мъж. След няколко минути излезе. Чухме шума на течаща вода.

— Но ако смяташ да оставаш по-задълго вътре, трябва да вземеш предвид едно нещо — добави моят приятел и извади от джоба обвито в памук шишенце с разтворител. — По стените има всякакви надписи, лични обяви, съобщения и лозунги, много от тях определено дело на контрареволюционери — обясни той. — Храмовете очевидно представляват единствените места, където те могат безопасно да се разтоварят от своето негодувание от режима, от кооперативните стопанства, от чистките, от външната политика и дори от култа към личността на нашия всесилен вожд. Както виждаш — продължи приятелят ми, — трябва да бъда подготвен за евентуално обвинение, че съм надраскал тази ерес, докато съм седял тук по-дълго от нормалното време. И започвам с това, че първо изтривам всяка дума от стените. После, ако някой полицай или агент ме попита защо съм стоял толкова дълго в тоалетната, аз имам правдоподобен и невинен отговор. В края на краищата, някога един философ е писал: „Боговете и храмовете не се въздигат лесно; за да бъдат създадени както трябва, е необходим трудът на могъщ ум.“ Изтриването на надписите е малката цена, която плащаш, за да притежаваш собствен храм, не е ли така?

Въпреки страховете и мрачните предчувствия, той стриктно посещаваше семинарите и събранията. Помня един случай, когато професорът го прикани да се изкаже за наскоро осъществената от Партията политическа доктрина. Философа се изправи, блед и потен, все пак опитвайки да изглежда спокоен и безпристрастен; заяви, че някои постановки на доктрината като че ли идеално отразяват множеството потиснически аспекти на тоталитарната държава и по тази причина доктрината е лишена от каквато и да е хуманност. Последва мълчание. Без да кажи нищо, професорът му направи знак да седне. Сред студентите настъпи хаос: няколко партийни членове станаха и демонстративно напуснаха аудиторията. Знаехме, че Философа е обречен.

Продължихме заедно с лекциите до края на семестъра и тогава изгубих връзка с Философа. Бил изключен от университета заради противообществени прояви. Впоследствие един факултетски ръководител ми съобщи, че Философа вече не бил жив. Разказваше ми с подигравателна усмивка тъжните обстоятелства около самоубийството на Философа в някаква тоалетна. Аз мълчах.

Партийното ръководство организираше грандиозен прием за внимателно подбрани политически и военни дейци, учени и делегации от други страни. Бях изненадан, когато сред гостите видях познат ми от университета учен. Той бе единственият останал жив член от някога известна фамилия, унищожена по време на чистките. Съвсем наскоро Партията го бе реабилитирала, след много години прекарани в трудов лагер.

Преминаха безбройните тостове и речи, гостите се поотпуснаха и станаха от дългата банкетна маса. Вдигнали високо подноси с напитки, сервитьорите с мъка си пробиваха път през тълпата. Фотографите следваха церемониалмайстора, натоварен да представя един на друг най-известните личности.

Даден гост приближаваше друг, с поклон изваждаше от джоба си значка и я прикрепваше върху ревера на своя нов другар. Наблюдавах как моят познат учен преминаваше сред навалицата и закачаше на гърдите на партийните функционери жълти значки с метален блясък, ясно забележими до най-високите държавни отличия, които те носеха тъй гордо. Тъкмо смятах да тръгвам, когато го видях да прегръща един от най-заслужилите маршали на страната. Приведен към блестящите от медали гърди на маршала, той забоде лъскавата значка за униформата му с карфицата, която държеше в дясната ръка.

Пристъпих към маршала, за да погледна по-отблизо и моментално трябваше да прикрия усмивката си — значката представляваше вносен презерватив, опакован и пресован в лъскаво златисто фолио, а чуждестранната фабрична марка бе изписана релефно с малки букви по края.

На излизане видях резултатите от дейността на учения: по реверите на почти всички висши партийни и правителствени ръководители бяха прикачени опакованите в станиол презервативи. След като напуснах приема, помислих, че едва когато изтъкнатите партийни дейци се върнат по домовете и свалят тежките медали и значки, ще забележат по-леката. Интересно, щеше ли да им дойде на ум кой ги е наградил по този начин и ако си припомнят лицето, каква ще бъде реакцията им.

Студентският съюз бе решил да ме накаже за моята пасивност. Партийното и университетското ръководство бяха одобрили предложението за наказание: наредиха ми да прекарам четири месеца като помощник-лектор в едно новообразувано селскостопанско обединение.

Пътуването бе дълго. В купето с мен имаше още трима души — абсолвенти от икономически институти, с нетърпение очакващи старта на своя нов живот, за да разработват проекти в целините.

Селскостопанското обединение включваше няколко кооператива и две експериментални животновъдни ферми, свързани от наскоро построен път. Единно партийно ядро осъществяваше ръководството на обединението. Работниците прекарваха шест дни седмично на полето, използвайки най-модерни машини. Неделите бяха определени за лекции по обществени и политически дисциплини.

Разбрах, че няма да бъде приет като свой човек. Гледаха ме с подозрение и често ме питаха за кого провеждам разследване, дали не шпионирам. Посещаваха лекциите ми, защото го налагаше програмата, но ме слушаха с враждебна учтивост или с подчертана незаинтересованост. Когато питах има ли въпроси, посрещаше ме ледено мълчание. Знаех, че всичко това е безсмислено. Трябваше само да прекарам останалите четири месеца в обединението и да правя каквото изискват от мен. С никого не се сприятелих и като че ли нямаше човек, с когото бих могъл да разговарям. Накрая реших да посвещавам свободното си време на подготовка за изпитите и написването на доклад за следващата поредици от лекции.

През тези седмици само едно събитие изглежда възбуждаше някакъв всеобщ интерес. Това бе гастролът на държавния цирк, който по програма трябваше да остане няколко дни в нашето обединение, за да могат и работниците от по-отдалечените места да видят представленията. А те бяха внушителни: имаше танцьори, клоуни, акробати на трапец, ездачи на неоседлани коне, жонгльори, въжеиграчи и дресура на диви животни. Завладени от възхищение към трупата, работниците непрекъснато и бурно ръкопляскаха, искаха бис след бис.

Особено бях развълнуван от един номер: млада акробатка изпълняваше с изключително умение и грация различни упражнения на трапец. Момичето направи няколко фигури върху опънатото въже и завърши своето участие с гимнастическа демонстрация, в която демонстрира необикновена гъвкавост. Сякаш цялото й тяло бе отлято от една-единствена фибра, толкова грациозни и пластични бяха извивките и заеманите от нея сложни пози. Всяка нейна частица излъчваше лекота и сила. Докато я гледах, се чувствах неприлично дебел и тромав.

Тя стигна до кулминацията на своя номер, застанала срещу публиката, с широко разтворени крака и ръце опрени на бедрата, а блясъците от прожекторите играеха върху туниката й. После под ускорения акомпанимент на оркестъра, тя отметна високо ръце, надигна се на пръсти и изпъна тяло назад и нагоре, като напрегната стоманена пружина. Лъчите на прожекторите следваха съвършено хармоничната арка, образувана от извитата й назад глава, докато тя се отпускаше все по-ниско. След малко, когато лицето й се появи между колената, единствено пристегнатата в опашка гладка кестенява коса отразяваше светлината. Чувствайки сдържаната й сила, цялата публика наблюдаваше със затаен дъх, очаквайки момичето с леко отблъсване да заеме своето първоначално положение. Но тя, като по чудо, изви още повече тяло и мушна глава още по-напред, докато коремът й се скри зад нея, а светлините уловиха блясъка на очите и зъбите й. Тя задържа позата няколко секунди.

Оркестърът изсвири само един пронизителен акорд в съзвучие с всеобщия екстаз, завладял всички, и още преди финалната нота да заглъхне, тя като че ли изхвърли долните крайници напред: лицето й изчезна и тозчас, докато разберем, че главата й е скрита от краката, момичето с отскок се върна в първоначалното положение, с вдигнати нагоре, широко разперени ръце, сякаш прегръщаше изпълнилите въздуха аплодисменти. И стоеше там, завладяна от напрежението и силата, които допреди миг сама тя бе владяла. Връхлетя ме неизпитано дотогава от мен желание.

Гледах нейния номер три поредни вечери. В програмата пишеше, че тя е прекарала целия си живот в цирк. Била обучена като гимнастичка и акробатка на трапец от родителите си, и двамата много талантливи изпълнители.

Циркът трябваше да изнесе още три представления. Реших да опитам да се запозная с момичето. Наясно бях, че е трудно, защото цирковите артисти не общуват с външни хора, а и нямах убедителен повод да им се натрапя. Нито циркът, нито ръководителите на обединението насърчаваха някакви опити за сприятеляване.

На другия ден бе организиран официален обяд за цирковите артисти и избрани ръководители на кооперативни стопанства, тъй че и двете групи да могат да вдигнат наздравици и да произнесат хвалебствени речи илюстриращи общия им принос за благополучния живот на страната под ръководството на Партията и правителството. Когато гостите за обяда пристигнаха, успях да поздравя момичето и незабавно го отведох до моята маса. От лявата й страна бе стената, а аз се настаних до момичето, като междувременно повиках един възрастен селянин да заеме мястото вдясно от мен.

Тя седеше до мен някак отнесено, изглежда забравила защо е там, и бе свела очи към скута си, където сплиташе и разплиташе пръсти, като паралитик извършващ терапевтично упражнение. След малко разтвори ръце и ги вдигна нагоре. Прокара ги по бюста си и след това надолу по бедрата, с отдръпнати назад лакти и издадени напред гърди и глава.

Огледах залата. Артистите бяха неспокойни и притеснено се въртяха на твърдите дървени столове. Представителите на различните кооперативни стопанства, привикнали с такива срещи, бяха отпуснати апатично на столовете. Внимателно обърнах глава към момичето.

Навярно и тя се бе придвижила едновременно към мен, защото усетих допира на бедрото й в моето. Вторачих се през масата, симулирайки повишен интерес към оратора. Допирът до бедрото ми премина в поредица бавни побутвания. Хвърлих бърз поглед към нея: тя седеше изпъната, като разтваряше и затваряше бедра, а колената й слепваха плътно едно в друго и побеляваха от натиска.

Бавно сложих ръка върху облегалката на стола й. Пръстите ми бяха полусвити, кокалчетата обърнати към гърба й. Не можех да разбера дали е забелязала това. Когато тя се облегна, платът на роклята докосна ръката ми. Сега ясно чувствах всяко нейно движение. Изглежда тя като че ли опитваше да съедини гръбнака си с моите пръсти, да превърне мимолетния контакт в постоянен. Отново я погледнах внимателно: тя стисна устни и леко поруменя.

Тържеството приключи късно следобед. Гостите тръгнаха към техните общи спални помещения, разположени в сечищата край пътя. Ние с момичето също излязохме, но бързо хлътнахме сред дърветата.

Разказах й за възбудата, която бях изпитал гледайки нейния номер, описах й желанието ми да я обладая в този момент на върховно напрежение, когато главата й се показва между бедрата. Тя не възрази, не спря да върви, нито отвърна нещо. Продължихме.

Вече притъмняваше. Вятърът не достигаше до по-ниските клони на брезите, а листенцата на храстите висяха неподвижни, като изковани от графит. Неочаквано тя спря, извърната от мен, съблече роклята си и я пусна върху листата, които образуваха дебел килим под краката ни.

Отново се извърна към мен и нежно ме помоли да легна по гръб. Когато коленичи над мен, тялото й ми се стори яко, с къси крайници. Челото й опря в гърдите ми, ръцете й — на земята до раменете ми. След това, само с едно плавно движение, тя вдигна крака във въздуха. Когато преминаха най-високата точка на арката образувана от гърба й, те сякаш възприеха грациозната еластичност на натежали от падащия сняг млади борови клонки. Стъпалата бавно минаха над темето й. С лице затворено в рамката на бедрата, и с прегънати колене, тя потърка моето лице, първо с устни, а после и с вулвата си.

Тя не признаваше никому правото да бъде неин любим. Отказваше да има сериозен приятел. Силно желана, тя никога не бе притежавана.

В началото на семестъра ме избраха за главен редактор на университетския вестник. Предложих й да изготвя седмичната театрална рубрика, предоставих й свободата да публикува статии за всяка направила й впечатление пиеса или литературно произведение. Длъжността бе високо престижна и търсена и тя веднага прие.

Като главен редактор на вестника получавах много покани и уреждах, когато бе възможно, да посещаваме заедно тези мероприятия. Повечето от колегите ми завиждаха, ала никой не знаеше каква точно е връзката между това момиче и мен.

В края на семестъра забелязах, че особено я занимава собственото й тяло. Обикновено преди да излезем, отивах да я взема от тях. Наблюдавах от малката всекидневна как тя изучава себе си в огледалото на тоалетката и, проточила шия, разглежда своя профил или прокарва ръце по бедрата. Нехайно наметнатият на раменете й пеньоар невинаги биваше загърнат. От време на време си позволявах по някоя неприлична забележка или небрежно докосвах нейната талия, когато й подавах четката, роклята или чорапите. Момичето се държеше тъй, сякаш нищо не забелязваше. След две-три неуспешни увертюри, аз признах и приех нейното равнодушие.

Веднъж, докато тя се обличаше за концерт, аз я чаках, седнал до бюрото й. Най-долното чекмедже бе отворено и сред старите тетрадки и различните украшения, зърнах тесте нейни фотографии, полуприкрити от папката, в която бяха пъхнати. Погледнах към спалнята, но момичето не бе до тоалетката. След малка чух шум от течаща вода в банята. Протегнах ръка, измъкнах няколко снимки и ги пъхнах във вътрешния джоб. Когато концертът свърши, изпратих момичето, върнах се в моята стая и на спокойствие разгледах моята плячка. Момичето бе заснето голо. Позите, осветлението и несъвършеното фокусиране издаваха, че е стояла пред камерата с приспособление за продължителна експозиция. Фотографиите бяха правени съвсем скоро — хартията беше още твърда. Спомних си, че няколко пъти тя беше оставала след работа в малката редакционна фотолаборатория, твърдейки, че иска да прегледа оформлението на вестника. Вероятно тогава бе копирала снимките.

Дори не й намекнах за откритието си, нито върнах фотографиите. През следващите няколко дни нямаше никаква промяна в нейното поведение и предположих, че не е забелязала изчезването им.

Когато очаквах посещение на приятели, избирах две-три нейни снимки и внимателно ги поставях между книгите и документите. Бях напълно сигурен, че ще бъдат разгледани, докато приготвям напитки или сандвичи в другата стая. След няколко седмици разбрах, че нашите общи познати ни смятат за любовници. От време на време по-близките приятели ме подпитваха за брачните ни планове.

Малко преди края на семестъра, аз и момичето бяхме поканени на увеселение в един хотел в близкия курорт. Щяхме да преспим там и да поплуваме на другия ден. Отказах, тъй като следващата сутрин имах изпит. Тя остана доволна, че ще бъде сред обожатели.

Този ден, след изпита, ми предадоха бележка от отговорника по дисциплината в университета. Когато влязох при него, той стана, предложи ми цигара и плахо ми каза да се подготвя за шок. Тя била намерена мъртва в банята на хотелската стая: сигналната лампичка светела, но газовият нагревател на водата не бил включен.

На другия ден новината за нейната смърт се разнесе из университета. Където и да отидех, всички ме оглеждаха и сочеха. Двама от най-близките ми приятели ме уведомиха, че, според преобладаващото мнение, това било самоубийство. По-късно същия ден разбрах, че заключението е плод повече на фантазии, отколкото на факти, защото когато влязох в аудиторията за следобедната лекция, намерих на чина си няколко анонимни бележки. Във всяка от тях авторът ме обвиняваше, че съм прелъстил момичето, принудително съм го тласкал към сексуални ексцесии, фотографирал съм го в извратени пози и накрая, когато е забременяло, съм го изоставил.

През следващите дни бях отлъчен от обществото. В столовата се хранех сам, а в аудиторията съседните чинове бяха празни. В деня на погребението почти цялата ми група отиде на опелото.

На гробището опечалените бяха подредени в някакво подобие на кръг, с изключение на явните празнини около мен. Почувствах дори още по-силно тази внезапна изолация, тъй като най-добрите ми приятели стояха срещу мен, поглеждайки ме крадешком и неспокойно. Гробът бе изкопан: земята бе натрупана на една страна, а от другата му страна, на тревата, лежеше покритият с цветя ковчег. Университетският капелан застана пред ковчега, а до него безмълвни чакаха родителите на момичето.

Навярно бяха земеделци или дребни търговци. Внезапно осъзнах, че тя никога не ми бе разказвала за своя дом и семейство. Крадешком погледнах износения костюм на бащата, бледото му, измъчено лице. Студеният вятър развяваше няколкото тънички сиви косъма на главата му. Краката на съпругата му бяха уродливо разкривени. Трудно ми бе да повярвам, че тази жена и съкрушеният човек до нея, са заченали момичето, което познавах. Някой се приведе към тях, зашепна им. Те вдигнаха глави и ме погледнаха. При това всички присъстващи, които ги наблюдаваха, завъртяха очи към мен. Накъдето и да се обърнех, срещах тежки, неподвижни погледи. Направих грешката да застана с лице към бащата.

Няколко секунди той ме гледаше втренчено. После блъсна яростно жена си, която залитна и щеше да падне, ако двама гробокопачи не я бяха подхванали. Бясно, с настървение си пробиваше път бащата през опечалените. Знаех, че трябва да очаквам нещо неприятно, че този възрастен човек ще ме оскърби или удари. Множеството бе замряло неподвижно и заплашително, като тежест, нагласена да падне при най-слабото ми движение. Не бях в състояние да помръдна.

Тълпата се раздели, отвори му път. Старият баща продължаваше да крачи срещу мен, запъхтян, поемайки тежко дъх. Лицето му бе разкривено в гримаса без устни. Спря пред мен и, повдигайки с усилие глава, ме заплю. Аз чаках. Очите му потънаха в очните кухини, ръцете му се отпуснаха безпомощно встрани. Безмълвен, уморен и стар, той ми обърна гръб.

— Когато бях в гимназията, родителите ми, учителите и нашият свещеник непрекъснато опитваха да ми внушат страх от това.

— Наставляваха те да не го правиш?

— Казваха, че ако някоя жена го прави, ще я сполети ужасна беда, срамна болест или уродство. Приятелките ми твърдяха, че имала отвратителен вкус, била мазна, лигава, на бучки… а също, че това било нещо унизително, почти като да ядеш жива плът.

— Изглежда тази мисъл те е занимавала много.

— Да, често. Но аз получих опрощение от пастора.

— Ходила си на изповед?

— Да. И продължавам да ходя. Знаеш ли, когато се изповядваш, не разграничаваш намерението от действието. Просто съзнаваш и признаваш вината си.

— Винаги ли получаваш опрощение?

— Досега, да. Но само за мислите ми. Би ми било неудобно да кажа, че наистина съм… Знаеш ли, когато е в устата ти, изпитваш странно усещане. Сякаш цялото тяло на мъжа, всичко, изведнъж се е събрало в това нещо. И после той наедрява и изпълва устата. Става силен, но същевременно е нежен и уязвим. Той би могъл да ме задави или аз да го отхапя, ако пожелая. А когато нараства, аз съм тази, която му дава живот. Дъхът ми го поддържа и той се разсуква като огромен език. Това дето капеше от теб, беше много хубаво: като горещ восък, то изведнъж започна да се разтапя по цялото ми тяло, по шията, гърдите и корема ми. Изпитах усещането, че ме кръщават: то бе тъй бяло и чисто.

Разгледах внимателно картата, ала не можах да открия пътя, по който карах. Реших да последвам първия завой към долината, където вероятно щях да стигна до някое градче или по-голямо село.

След шест-седем километра вече карах успоредно на незаградени ливади в покрайнините на едно село, където черквата се издигаше насред прашно, занемарено площадче.

Къщите и оборите бяха на нивото на улиците. Селото бе притихнало. Беше неделя и не забелязвах никакви признаци на живот, освен лениво къдрещия се тъничък дим над няколко комина. Чук плътните тръбни звуци на орган и съобразих, че бе време за утринната литургия. Спрях. Излязох от колата и след минута от всички портички започнаха да лаят и ръмжат кучета. Докато вървях напред, техният хор сякаш набираше все повече сили. Вместо да тръгна към черквата, аз приближих един самотен плевник, на десетина метра от пътя. Седнах и загледах детелината, непознатите диви цветя край оградата, земята, от която се издигаше пара в душната жега. Кучетата бяха замлъкнали. Приглушената музика на църковния орган се рееше около къщите и плевниците и замираше над полето.

Тогава чух някакъв странен звук, който идваше от плевника. Помислих, че може би е скимтене на кученце или детски плач. Внимателно заобиколих плевника и спрях пред заключена с катинар врата. Започнах да блъскам и дърпам катинара, но въпреки че беше стар, той не поддаде. Дръпнах го силно за последен път: прогнилото дърво се откърти и падна.

Отворих вратата и застанах на прага, между светлината и мрака. Ослушах се и надникнах в тъмния плевник. Нито звук. Когато пристъпих настрани, усетих мириса на глина, прогнило дърво и сено. Не виждах нищо.

Постепенно различих опрените на стената до стар хамут два малки плуга със счупени дръжки, най-различни мотики, гребла и вили с изкривени и разклатени зъби. До един ъгъл видях ръждясали прогорели тръби от пещ, куп стари железа, куки, криви ръжени, лопати. Покрай другата стена бяха наредени кофички пълни с гвоздеи в различни размери, големи метални клинове, части от стари ютии, строшени мангали, парчета от дограма, дръжки за брадви, ключове, тенджери, тигани и парчета от кухненски порцеланови съдове. По-нататък имаше главини и спици от колела на каруца, купища подкови, окачени на пирони камшици, катинари, колани и две брадви, забити в нисък дебел пън.

Направих крачка навътре. Изпод сеното шумно излетя уплашена кокошка. С тревожен плясък на криле и кудкудякане, тя се измъкна на двора. Известно време единствено бръмченето на самотна оса нарушаваше тишината.

Тъкмо когато реших да изляза, отново чух вика, който сякаш идваше някъде изпод покрива. Веднага след вика долетя пронизителен вой.

Обърнах се, разтворих по-широко вратата и започнах внимателно да оглеждам неясните очертания на покривните греди. Но светлината не проникваше дотам. Върнах се в колата, да взема фенерче. Отново влязох в плевника.

Насочих лъча на фенерчето към звука. От наклонените греди на дебело въже висеше голяма метална клетка. Въжето минаваше през закрепена на покрива халка, слизаше надолу по стената и бе завързано за масивен клин.

Странният вик прозвуча отново: лъчът освети клетката. През решетките към мен бе простряна бяла ръка; зад нея изникна глава, обрамчена с разчорлени кичури светла коса. Стоях нерешително, с протегната към въжето ръка. За секунда помислих, че трябва да помогна, но първо исках да задоволя любопитството си. Отпусках клетката бавно, сантиметър по сантиметър, докато тя се залюля малко над пода. Пристегнах въжето. Зад решетките стоеше гола жена, която ломотеше безсмислени думи и ме гледаше с ококорени воднисти очи.

Приближих до нея. Жената помръдна леко, но не изглеждаше уплашена. Втренчена в лицето ми след малко тя запълзя към мен, като потриваше тяло, почесваше се и разтваряше крака. Забелязах сипаничавата й физиономия, изгризаните нокти на ръцете, измършавелите бедра, покрити с възсини белези. Дойде ми на ум, че сме сами в плевника и тя е напълно беззащитна.

Погледнах отново жената, която очевидно беше ненормална: тя правеше съблазняващи жестове и оголваше щърбавите си зъби в разкривена усмивка. Помислих, че има нещо много примамливо в това положение, при което човек може да пренебрегне всякакви задръжки и да бъде с друго човешко същество. Обаче ми нужно признанието на другата страна, а затворената жена изобщо не бе в състояние да осъзнае кой съм аз.

Издигнах клетката, докато в това време жената издаваше нечленоразделни звуци през решетката. Пристегнах въжето и излязох от плевника. Реших да не говоря с никого от селото. Час по-късно вече бях в областния полицейски участък.

Един сержант ме гледаше подозрително, докато другият полицай протоколираше моето описание на жената в клетката. Скоро подир това трима полицаи потеглиха с тяхната кола след мен.

Когато пристигнахме в селото, литургията бе приключила и улиците започваха да се изпълват с излизащите от черквата. Те бяха празнично облечени. Децата вървяха послушно зад възрастните. Спряхме пред плевника. Там седеше висок селянин и събуваше тесните си ботуши. Един от полицаите го попита нещо и го изблъска в плевника. Нашето малобройно шествие ги сподири. Оживената тълпа се струпваше мълчаливо около двете коли. После, като че изведнъж разбрали повода за нашето идване, хората се разотидоха по домовете.

Вътре в плевника няколко фенерчета устремиха лъчи към клетката, която вече бе ясно видима. Изпотен и разтреперан, селянинът бавно я спусна пред чакащите полицаи. Жената вътре се бе притиснала в решетките.

Сержантът отсечено и строго заповяда да бъде отворена клетката. Пръстите на селянина зашариха по ключа, но той не смееше да погледне уплашено свитата в ъгъла жена.

Полицаите я хванаха за ръцете и краката, измъкнаха я от клетката и, въпреки яростната й съпротива, я завързаха, отнесоха я до колата и я бутнаха на задната седалка. После сложиха белезници на селянина и го напъхаха в колата, до неговата пленница. Съпругата на селянина гледаше безмълвно и неподвижно подир заминаващите коли.

Изминаха няколко месеца. Накрая, след дълги и мъчителни размисли, реших отново да отида в селото. Тръгнах от града през нощта, за да стигна на разсъмване. Карах бавно и внимателно водех колата по коловозите на лъкатушещия между къщите път. Лек ветрец раздухваше вдигащата се мъгла, която ту скриваше ту разкриваше очертанията на сгради и плевници. Спрях близо до дома на енорийския пастор, без да имам определена представа какво ще направя след това. Вратата на къщата хлопна и видях излизащия пастор. Той тръгна към входа на гробището и изчезна сред плътните сенки на тисовете, от двете страни на пътеката към портала на църквата. Излязох от колата и забързах подир него.

Отецът току-що бе спрял и го заварих приведен над една надгробна плоча, сякаш опитваше да проследи остатъците от някакъв полуизтрит от вятъра и дъжда надпис. Омачканото му расо бе мръсно, кърпено и замрежвано на много места. Когато приближих, той трепна.

— Значи, вие сте дошъл толкова отдалеч, само за да говорите с мен… защо с мен? — Без да сваля поглед от мен, той изтърси кафявия мъж от дрехата си.

— Защото искам да обсъдя нещо с вас… нещо важно — отвърнах аз.

— Каква е професията ви?

— Работя в университета.

Пасторът изтупа праха от ръкава и приглади одеждата си. Той ме поведе към църковния двор, внимателно заобикаляйки гробовете, приведен, за да избегне мокрите клони. Там, пред къщата му, бяхме разделени от ято пуйки, които важно-важно пресякоха пътя ни. Свещеникът изчака до вратата.

— Чаша вино? — предложи той.

— Благодаря.

Влязохме. Пасторът разхлаби широкия колан на расото и наля вино в две чаши. Спогледахме се през масата.

— Е, младежо, какво ви води насам?

— Дойдох заради клетката.

Наблюдавах го внимателно. Червенината бавно заливаше подпухналото му лице, влажните гънки на устата, сипаничавите бузи и очите му, хлътнали дълбоко под кривите вежди.

— Заради?… — попита той.

— Клетката — повторих. — Клетката с жената.

— Нищо не мога да кажа. Зная само това, което е известно и на вас, тоест написаното във вестниците. — И отново напълни чашата ми. — Но защо ви интересува толкова?

— В момента не. Но тогава бях силно обезпокоен. Аз бях този, който намери жената. Бях се заблудил и случайно спрях до плевника.

— Значи вие сте този човек. Е, да, вестникът не споменаваше името ви. Сега си припомням: селяните говореха за някакъв непознат, който довел полицията. — Той отпи глътка вино. — Трагична история. Селянинът и благоверната му не желаеха да плащат за болница и затова държаха тази побъркана жена в клетката.

— Отче, имало е и други селяни, на които е било известно за затворената жена.

Пасторът не обръщаше внимание на думите ми.

— За болница или за лудница… клетото създание изобщо не познаваше света, в който живееше. — Той остави чашата. — На защо да се връщаме към тази история? Случаят е приключен. Виновните са наказани. Сега тя е в болница. Да не би целта на идването ви е да напишете още някоя непристойна статия за този скандал? Не е ли публикувано достатъчно по въпроса?

Сбръчканите ръце щръкнаха от широките му черни ръкави. Върху осветената от слънцето дървена маса те наподобяваха купчина изсъхнали плевели.

— Не възнамерявам да пиша статия, отче. Не съм репортер. Дойдох тук единствено заради моята съвест, заради самия себе си.

— Тогава, какво искате?

— Да ви видя, отче. И да говоря с вас.

— Е, добре, видяхте ме, поговорихме. Какво друго мога да направя за вас?

— Отче, мисълта ми е за годините, които тази жена е прекарала в клетката.

— Смятате ли, че знам нещо, което не ви е известно?

— Една нещо, отче, само едно.

— Питайте тогава и да свършваме.

Отпих от виното, загледан в пречупените слънчеви лъчи на дъното на чашата.

— Отче, вие живеете в селото повече от трийсет години, включително и тези пет години, през които много мъже от селото са имали работа в плевника, където беше жената. Въпреки категоричните им отрицания, полицията е доказала, че мъжете многократно са я изнасилвали и малтретирали. Кой би повярвал на лъжите им: търсели инструменти, складирали семена, поправяли сечива и тъй нататък? А собственикът на плевника да не би да е спечелил толкова много пари от продажба на зеле? Дори някои жени в енорията са знаели, че това окаяно същество е забременявало два пъти и билкарката е предизвиквала аборти. Такива неща не остават дълго в тайна, отче.

— Защо ми разправяте това? Аз го научих от вестника.

— Просто мисля на глас, питам се какво е моето отношение към този случай. Това нарушава покоя ми. Не смущава ли и вашия покой, отче?

— Моят душевен покой е въпрос на собствената ми съвест.

— Ако през всичките тези години нито един от участниците в многобройните сбирки в плевника не е споделял нищо с вас в усамотението на изповедалнята, тогава отче, каква полза е имало селото от вашата служба? Каква полза имат енориашите от толкова възхваляваната от вас религия?

— Вие нямате право, нямате никакво право да говорите за тези неща! — Гласът на пастора придоби ораторски патос, но той почти мигновено възвърна предишния си стил и повтори: — Нямате право да ми говорите за това.

— Имам право. Аз отворих клетката, аз освободих онази жена. Преподобни, защо да не допуснем, че онази неделна сутрин в плевника ме е завел самият Бог? Добре ли познаваме Бог? Имам право да ви питам това, отче, защото не мога да повярвам, че не сте знаели нищо за затворената в клетката жена и за нейните мъчители. От трийсет години вие сте техният обичан пастор. Селяните говориха за вашата служба с възхищение и уважение: за изповедите, за светите причастия, за опрощаването на греховете, за литийните шествия, за литургиите, за годишнините на светците и за светите дни, тъй обичани от всички.

— Преподобни, аз наблюдавах лицата им по време на процеса. Те бяха убедени, че онази жена е прокълната, защото била незаконно родена. Бяха убедени, че е луда и болна. Всячески опитваха да докажат, че е била извън лоното на църквата: в края на краищата, тя дори не е била кръстена! Отче, според мен вие сте знаели за клетката много преди да бях влязъл в плевника. Защо не отключихте клетката, защо не освободихте жената? С това свое действие нямаше да разкриете никакви тайни от изповедалнята и нямаше да има нужда да викате полицията. Защо не отидохте в плевника някоя нощ, когато вашите предани грешници спяха, и не освободихте жената от клетката? Или ви бе страх от неприятностите, които тя би могла да причини, ако беше свободна?

Свещеникът наклони заплашително глава напред. Вените на врата му се издуха и пропитата му с пот якичка сякаш щеше експлодира след миг.

— Не желая да ви слушам! — изкрещя той. — Вие нищо не разбирате… нищо!

Вие не сте живели в това село трийсет години. Имате ли някаква представа изобщо за селяните? Аз познавам тези хора, всекиго от тях. За трийсет години съм ги опознал достатъчно. Те са добри и грижовни бащи. Е, от време на време проявяват слабост, залитат. Да, аз изслушвам техните откровени признания, те ми поднасят своите грехове като жертвоприношения. Но аз също чувам как плачат, докато се изповядват. Те не просто искат, а направо ме умоляват за опрощение, както биха отправяли молитва към Бога за добра реколта. Те са мои чада, а вие идвате тук да ме нападате и оскърбявате с абсурдни предположения!

Отецът се тръшна обратно на стола и разкопча якичката на расото. Трепереше и едва се владееше. Напълних втора чаша с вино, плъзнах я по масата към него и го наблюдавах, докато той втренчено гледаше огромната картина, изобразяваща светица. Тя седеше под някаква палма и държеше ножица за стригане на овце, а на поднос пред нея лежаха отрязаните й гърди.

Свещеникът направи несръчен жест с ръка към виното, за да покаже, че не иска да пие. Чашата падна на пода, отскочи веднъж и се изтърколи към стената. Разлятото по масата тъмночервено вино започна да оцветява шарките на дървото. Той стана и залитайки излезе.

В стаята влезе възрастна жена, поздрави ме срамежливо и захвана да трие масата с парцал.

Отидох в църквата и седнах на една пейка. Скоро бях обгърнат от мъхестата прохлада и мириса на плесенясали камъни. В тъмния неф, близо до изповедалнята, шепнеха молитви старици в черно. Една от тях закуцука към трона, коленичи и долепи първо устни, а след това и ухо върху дървената решетка. Когато най-после тя стана, от мрака на изповедалнята щръкна костелива ръка. Старицата сведе глава и я целуна. Ръката прекръсти тъмнината и се отдръпна.

Докато прекосявах селото сред облаци прах, от къщите надничаха лица. Разхвърчаха се уплашени кокошки, залаяха кучета. Скоро стигнах до главния път.

Със своето държание подсъдимият настрои срещу себе си всички съдебни заседатели. Той изобщо не признаваше или, нещо повече, изглежда не проумяваше, че е извършил жестоко престъпление. Дори не опитваше да докаже, че не е могъл да се овладее или че никога повече няма да извърши подобно нещо. Подсъдимият просто описа срещата със своята жертва с най-обикновени изрази, без преувеличения.

Почти всички ние, съдебните заседатели, можехме да разискваме и предполагаме как той е извършил престъплението и какво го е подтикнало към него. За да изясним някои страни от делото, решихме част от съдебните заседатели да приемат ролята на обвиняемия и да опитат да помогнат на нас, останалите, да разберем мотивите за престъплението. Обаче, след приключването на делото, си дадох сметка, че в залата със съдебните заседатели отсъстваше мисълта за жертвата на престъплението. Повечето от нас лесно можеха да представят себе си в акта на убийството, но само единици от нас бяха способни да допуснат, че има вероятност да бъдат убити по някакъв начин. Ние направихме всичко възможно, за да разберем мотивите за убийството: убиецът бе част от нашия живот; обаче не и жертвата.

След работа обикновено почивах за малко на близкия площад. Няколко пъти забелязвах на съседната пейка изискано облечен мъж, с вестник в ръце. Беше красив и представителен, около четиридесетгодишен. Жените често поглеждаха към него, а той непринудено разговаряше с тях и играеше с децата им. Носеше скъпи дрехи. Понякога идваше да го вземе лимузина, карана от шофьор. Веднъж, тъкмо когато смяташе да хвърли прочетеното чуждестранно илюстровано списание, аз приближих до него и попитах мога ли да го разгледам. Поведохме разговор.

Оттогава се срещахме няколко пъти, винаги на площада, където сядахме на сянка и наблюдавахме минувачите. От начина, по който говореше за жените и ги оглеждаше, бе очевиден силния му интерес към тях. Сподели с мен, че живее сам и с най-голямо удоволствие общува с танцьорки от нощните клубове и танцовите салони. През последните двайсет години, поясни той, доходите му били такива, че можел да подпомага кариерите им и да задоволява своите прищевки.

Един ден ме попита дали бих желал да се запозная с неговите приятелки. Веднага приех. Той предложи интимно събиране за шест души в неговия апартамент. Ние щяхме да бъдем единствените мъже; останалите гости щяха да бъдат танцьорки. Били ентусиазирани и опитни, макар и не съвсем млади. Разбира се, добави моят събеседник, те няма да ни забавляват непосредствено. Когато забеляза изненадата ми, побърза да обясни, че не е важен начинът, стига да помага за ощастливяването на някого. Това отдавна било част от неговата философия. В своите импулси и желания той винаги откривал абсолютната житейска истина. Покани ме му гостувам след седмица.

Когато го посетих, той ме преведе по дълъг коридор с множество затворени врати. Седнахме на чаша уиски в тихия хол, обзаведен с ценни старинни мебели и предмети на изкуството. Той забеляза любопитството ми и обясни, че гостенките вече са дошли и всяка от тях е в отделна стая. Описа ги накратко и ме посъветва да отида при жената в стаята непосредствено вляво от хола. След второто питие станахме и той веднага изчезна в една стая вдясно от хола, а аз щръкнах неспокоен пред вратата, която ми бе посочил.

Почуках два пъти. Отговор нямаше. Отворих вратата. Покривката на леглото бе разгърната. Заслепяваща нощна лампа озаряваше стените и тавана, покрити със стотици фотографии на една и съща жена, очевидно правени в продължение на цялата й сценична кариера. Не бяха подредени в хронологична последователност: някои показваха излъчващата сладострастие голота на младата й загладена фигура; на други тя бе загрубяла и сбръчкана, с полуголи дебели телеса и кожа с разширени пори. С един поглед я обхванах стотици пъти: на някои снимки заела похотливи пози на сцената, на други съвсем спокойна, в уединението на своята стая, замръзнала във всевъзможни мимики. Накъдето и погледнех, срещах нейния взор. Когато се обърнах, вниманието ми бе привлечено от телевизора на масата — с празен екран, сякаш удивително безсилен да задържи някакъв образ.

Излязох от апартамента, без да се сбогувам с моя домакин. В същата сграда някой свиреше на цигулка. Докато слизах бавно по стълбите, изпитах неясното усещане, че музиката гони носещите се в сивкавия здрач прашинки.

След седмица отново срещнах мъжа. Той ме попита дали съм прекарал добре и настоя отново да го посетя, за да ме представи на другите си приятелки.

Макар и да работехме дълго време заедно в един отдел, тя въобще не разбра, че бях неин любовник. Бюрата ни бяха в една стая, на обед често сядахме на една маса в ресторанта на самообслужване.

Бе изминала почти година, откакто престанах да я каня на вечеря, театър или други събирания, покани, които тя неизменно отказваше. Опитах да науча нещо за нея от колегите, но те знаеха по-малко и от мен. Изобщо не беше се сближавала с никого от отдела. Била разведена от пет-шест години и детето живеело с бащата, някъде на юг, както неволно бил дочул един колега.

Започнах да я следя. Веднъж прекарах цял съботен ден, спотаен във входа срещу нейния блок. Този следобед тя излезе и се върна към седем часа. Преди осем излезе отново и бавно тръгна към главната улица. Вървях подир нея, докато тя стигна до площада и там взе такси. Върнах се на моя наблюдателен пост.

Застанал пред тесния вход срещу тях, аз чаках, докато ситното росене премина в упорит дъжд, който измокри палтото ми. След полунощ пред нейната врата спря такси. Тя излезе от него сама.

Замислих се за моята фиксидея и за нелепото бдение, до което ме бе довела. Тъй като, по всичко изглеждаше, че няма да мога да стана неин любовник, реших да намеря косвена връзка, посредством която да узная нещо повече за нея. Позвъних на един приятел, за когото предполагах, че ще може да осъществи контакт с нея и споделих с него моя замисъл. Приятелят ми бе готов за такова начинание и двамата незабавно се заехме да разработим план за действие.

Той щеше да започне с установяването на търговски връзки между неговата и моята фирма. После щеше да прояви интерес към продуктите, за които отговаряше отделът на тази жена. Много скоро той ми съобщи, че е уредил служебна среща за следващия ден и е възможно да води преговорите пряко с нея.

Когато го видях да влиза, сърцето ми затуптя ускорено. Без да ме поглежда, той тръгна направо към директора на кантората. После го чух да приказва с жената.

Същият следобед той ме осведоми, че всичко е минало добре и е била уговорена допълнителна среща. След тази втора среща тя прие поканата му да вечерят заедно.

Следващата седмица тя вече бе негова любовница. Приятелят ми я описа като предана и готова на всичко за него. Била станала негово оръдие и ако аз съм готов да я обладая, приятелят ми би могъл да уреди това. Добави, че е поискал от нея да се отдаде на друг мъж, като доказателство за нейната любов и вярност. Обяснил й, че тя изобщо няма да узнае самоличността на мъжа, защото очите й ще бъдат завързани. Отначало тя била възмутена и твърдяла, че това е унизително и обидно за нея. Впоследствие склонила.

На другата вечер излязох от къщи и взех такси до дома на моя приятел. Бях подранил и направих бавна разходка из квартала. И накрая ето ме, изправен безмълвно до неговата врата, заслушан внимателно. Отвътре не долиташе никакъв звук и аз позвъних. Вратата се отвори и моят приятел със спокоен жест ме покани да вляза.

На пода в средата на спалнята бе застлан кръгъл бял килим. Една лампа хвърляше бледа светлина върху голата жена, която лежеше там, с широка черна превръзка закриваща очите й. Приятелят ми коленичи до нея и я погали. След това ми даде знак. Приближих. От грамофона долиташе меланхолична балада. Жената лежеше неподвижно. Изглежда не бе усетила присъствието на трети човек в стаята.

Пръстите му играеха по кожата й със спокойна лекота. Когато тя се надигна леко към него, търсейки го с ръце, приятелят ми й прошепна нещо. Жената клюмна обезсърчена на килима, извръщайки лице от него. Изпъна гръб и кръстоса ръце, сякаш те щяха да я защитят. Аз бях обхванат от колебание.

Той я погали отново, търпеливо. Изпъкналите жили на шията й като че омекнаха, свитите пръсти на ръцете се разтвориха, но тя все още не отстъпваше. Приятелят ми стана, взе халата си и излезе. Чух го да включва телевизора в библиотеката.

Знаех, че не трябва да казвам нито дума. Вгледах се в разрошената й коса, красиво извитите бедра, закръглената плът. Чувствах, че за нея не съм нещо повече от една прищявка на любимия й мъж, просто едно продължение на неговото тяло, на неговото докосване, неговата обич, неговото презрение. Усещах, че желанието нараства. Ала мисълта за ролята, която играех, надделяваше над стремлението ми да я притежавам. За да превъзмогна това, опитах да си припомня онези нейни образи, които в кантората тъй често възбуждаха страстта ми: подмишницата й в изреза на блузката без ръкави, движението на бедрата й, затворени в полата.

Приближих до нея. Тя оказваше съпротива, но пасивна, без да се отдръпва. Започнах да докосвам устните й, косата, гърдите, корема. Милвах плътта й, докато жената изстена и вдигна ръце в жест, който би могъл да означава отказ или молба. Надигнах се леко, за да я обладая. Очите ми бяха затворени, за да скрият нейната голота. Лицето ми докосна леко гладката превръзка на очите й.

Проникнах рязко в нея: тя не се отдръпна. Ръцете й ме притеглиха, с движение отначало плахо, а след малко почти страстно, и притиснаха лицето ми до гърдите й. Разпуснатата коса закри лицето й, снагата й се изпъна като пружина, устните й зейнаха в нямо удивление. Телата ни потръпнаха; паднах до нея.

Тя лежеше неподвижно, с набожно кръстосани върху гърдите ръце, като средновековно изображение на светица. Беше студена, скована и спокойна. Само извърнатото й лице оставаше все още незавладяно от уталожението, обхванало тялото. Превръзката на очите бе овлажнена от потеклата между изписаните й вежди пот.

Отидох в банята, пътьом сигнализирайки на моя приятел. Облякох се и излязох навън. Щом стигнах вкъщи, легнах веднага. Изникналият в съзнанието ми неин образ мигновено се раздвои: жената от кантората, облечена, равнодушна, прекосяваща стаята; и голата жена с превръзка на очите, отдаваща се на друг мъж по заповед. Двата образа бяха ясни и отчетливи, но отказваха да се слеят. Часове наред след това всеки от тях изместваше и пропъждаше другия.

Няколко пъти през нощта се будех. Въпреки усилията ми, не успявах да повикам обратно формата или движението на тялото й, но паметта ми изрядно бе съхранила и най-незначителните подробности от дрехите й. Сякаш я събличах безкрайно дълго, възпрепятстван от купища блузи, поли, чорапи, палта и обувки.

Помня, че непосредствено след края на войната обичах да ловя пеперуди. Част от града бе напълно изравнена от бомбардировките и обезлюдена. Котешките шайки водеха истинска война срещу гладуващите плъхове из руините и във вонящите ями, задръстени от безформени предмети, представлявали някога кухненски съдове. Тук-там, сред гниещи дървета и чакъл, в пепелищата на изтърбушените къщи, плевели и цветя напрягаха сили да се измъкнат от купищата плесенясали тухли и глина, и избуяваха в изненадващи зелени островчета. Пеперудите, като непокорни късчета от дъгата, се рееха високо над почернелите стени. Ние с приятелите ми ги ловяхме с дузини в саморъчно направените сакове. Пеперудите бяха по-лесни за хващане от бездомните котки, птиците и освирепелите от глад плъхове.

Веднъж пъхнахме няколко пеперуди в голям стъклен буркан и го захлупихме върху разнебитена стара маса. Оставихме достатъчно широка пролука, за да влиза въздух, но и достатъчно тясно, за да не позволява на пеперудите да отлетят. Внимателно изтрихме буркана отвън. Отначало, все още не осъзнали, че са в затвор, пеперудите опитваха да прелетят през стъклото. При сблъсъка със стените на буркана те трепкаха с крила и наподобяваха току-що откъснати цветя, които внезапно, сякаш със замах на вълшебната пръчка на магьосник, се разделяха със своите стебла и започваха да живеят свой собствен живот. Ала невидимата преграда ги спираше — сякаш въздухът около тях изведнъж се бе втвърдил.

Напълнихме почти докрай буркана с пеперуди и оставихме запалена кибритена клечка под пролуката. Синкавият дим лъкатушеше бързо нагоре, към пулсиращите вътре цветове. В началото изглеждаше, че всяка кибритена клечка добавяше не смърт, а живот на множеството игриви венчелистчета, защото пеперудите летяха все по-бързо и по-бързо и се сблъскваха една в друга, оронвайки цветния прашец от крилата. Всеки път, когато пушекът замъгляваше стъклото, пеперудите повтаряха френетичната си въртележка. Обзалагахме се кои от тях ще устоят най-дълго на дима или още колко кибритени клечки ще издържи всяка от тях. Букетът под стъклото избледняваше все повече и когато последното венчелистче падна върху купчинката мъртви телца, ние вдигнахме буркана, за да открием палитра от безжизнени цветчета. Ветрецът издуха дима — някои от мъртвите телца потрепваха, като че бяха готови отново да полетят.

В покрайнините на града имаше стара, изоставена фабрика. Не бе работила от години и по нея не бе останал нито един здрав прозорец. В цеховете нямаше машини; дори електрическите проводници бяха изтръгнати. Необезпокояван от никого, аз преспивах в помещенията. Нощем фабриката бе охранявана от един възрастен пазач, който не знаеше, че живея там. Пазачът имаше навика да обикаля из двора от свечеряване чак до сутринта и изобщо не влизаше в сградите. Въпреки че не обръщаше внимание на нищо около себе си, неговото присъствие ме смущаваше.

Пазачът не разполагаше с друго място за почивка, освен в един дълбок вход, където често сядаше на своя стол и бавно се поклащаше. Ясно ми бе, че фабриката въобще не го интересуваше. Най-вероятно стоеше там, защото нямаше къде да отиде.

Една вечер, след като дълго не успявах да заспя, започнах да наблюдавам как старецът вървеше из двора, спирайки от време на време да запали лулата. Питах се дали някога му е хрумвало, че може да не е сам.

Около мен по пода и стълбите бяха разхвърляни множество празни бирени бутилки. Безшумно наредих двайсетина до прозореца, като същевременно не изпусках от очи двора и пазача.

Първата бутилка тресна няколко крачки вляво от него. Той подскочи и с крясък избяга навътре във входа. От празните бидони за мазут наизскачаха уплашени котки. След това всичко утихна.

Как би трябвало да реагира пазачът тогава? Можеше да остане във входа, скрит от мен, готов да се защитава от по-нататъшни нападения и да остане там до сутринта. Или веднага да избяга от фабриката. Обаче той излезе напред и предпазливо започна да криволичи насам-натам, сякаш опитваше да ми попречи да се прицеля. После клекна и набързо провери строшеното стъкло на земята. Огледа прилежно сенките наоколо, като че все още разтревожен, все още допускайки евентуална нова атака, ала не можеше да определи откъде е долетяла бутилката. След това, навярно с възвърнато самообладание, запали лулата и продължи своята обиколка.

Още веднъж премерих внимателно разстоянието и насочих втората бутилка така, че да падне точно в краката му. Експлодирайки, тя заглуши гневния му вик. Пазачът изтича във входа, но веднага излезе обратно, поклащайки конвулсивно глава.

Очевидно старецът не възнамеряваше да се крие. Би трябвало да разбере, че тъй както е застанал насред двора, представлява идеална мишена. Когато на метър от него изтрещя нова бутилка, той отскочи назад, но аз успях да запратя следващата направо в петите му. Пазачът офейка в сянката на входа. Там, добре прикрит, изчакваше следващите ми действия. Само лулата му просветваше в мрака.

Какво би могъл да мисли старецът за своя враг? Сигурно бе осъзнал, че животът му е в опасност и неговият инквизитор го наблюдава от някой тъмен прозорец. Той разбираше, че има вероятност да бъде убит от бутилка.

Във входа бе тъмно, докато кибритът му не припламна отново. Бавно, почти незабележимо пазачът започна да се прокрадва покрай стената, към средата на осеяния с боклуци двор.

Прицелих се и метнах три бутилки, бързо една след друга. Някоя от тях сигурно бе улучила гърба му, защото старецът гръмко изруга, отстъпвайки в един тесен проход, извън обсега на моите бомби. Чух го да крачи напред-назад, почуквайки с бастуна. Внезапно пазачът се върна в моя стрелкови обсег. Изчаквах близо минута, докато той побутваше с бастуна парчетата стъкло, подритваше ги привидно небрежно и подсвиркваше банална кавалерийска песничка.

Изстрелях наведнъж две бутилки. Старецът не отстъпи, а просто леко отскочи встрани, като фехтовчик. Следващите бутилки дори не паднаха близо до него. Той размаха подигравателно бастуна. Опитах отново, но прехвърлих целта. Сега вече пазачът не обръщаше никакво внимание на атаките. Само проблясващите искри от лулата му издаваха неговата позиция. Подредих останалите бутилки като артилерийски снаряди и много внимателно пресметнах разстоянието.

На другия ден вестниците съобщиха, че възрастен човек бил ударен от бирена бутилка, хвърлена от неизвестен нападател, и умрял на място. Старецът бил постъпил като нощен пазач, когато фабриката още работела и отказвал да се пенсионира след закриването й. Преди това, по време на войната, бил излежал дълга присъда за дезертьорство.

Таксито фучеше по столичните улици, покрай Партийните сгради, университета с историческите статуи, музеите, високите модерни здания и по-нататък по моста. Съзнавах, че ги виждам за последен път. Отивах към летището.

Двайсет и четири години от моя живот бяха разпръснати някъде сред тези сгради, провесени като връвчици между тези исторически паметници. Която мисъл изобщо не ме развълнува: биха могли да бъдат двайсет и четири дни или двайсет и четири века. Паметта ми, неравна и щърбава, бе като стар калдъръм.

Летището. Паспортен контрол. Плюшената седалка в самолета. Излитането. Не бях променил схващането си, че моята четвърт от настоящия век е била прекарана в очакване на това излитане и времето, в което навлизам, е забележително. Вече високо в небето изпитвах определена неловкост, защото през последните години не бях извършил нещо по-значително, с което да ускоря моето неизбежно отпътуване за друг континент. Само излитането бе реално. Чувствах се измамен и ограбен: толкова много години не ми бяха донесли нищо повече от едно място в самолета.

Ако бе възможно да задържа самолета завинаги във въздуха, да противодействам по някакъв начин на ветровете и облаците, които го блъскаха нагоре и теглеха надолу към земята, на драго сърце бих го направил. Бих седял със затворени очи на мястото си, безсилен, безстрастен, с неподвижна мисъл, като закачалка под забравена шапка, и бих останал там, извън времето, безмерен, неподлежащ на преценка, без да обезпокоявам никого, увиснал завинаги между моето минало и бъдеще.

Самолетът кацна и стигна до последната спирка пред сградата на летището. Облякох моето кожено палто. Беше зима, но продължаваше да ръси топъл пролетен дъжд.

Палтото бе разкошно, ушито от кожата на сибирски вълк, с огромна яка и широки, тежко провиснали ръкави. Бях го купил в едно степно градче. Доколкото помня, мъжът, който ми го продаде, бе опитал да ме убеди, че само с такова палто личност като мен би дръзнала да отиде на Северния полюс и само на Запад човек би могъл да си позволи да носи такава палто.

Разстоянието от самолета до аерогарата бе открито. Палтото ми се просмукваше от дъжда и мъчително натежаваше с всяка измината крачка.

Преминах по дългия коридор до митницата, оставяйки зад себе си водна диря. Останалите пътници ме гледаха с любопитство. Никой друг не носеше кожено палто и помислих, че търговецът от степите значително бе преувеличил богатството на Запада. Взех моя натъпкан с речници куфар и тъкмо смятах да пресека чакалнята, когато дръжката изведнъж остана в ръката ми, куфарът тресна на пода, разпуквайки се като мида, и избълва своето съдържание. Околните извиха глави към мен, децата се изкискаха.

Младежкото общежитие бе препълнено. Управителят — след като го подкупих с няколко ролки филм, — ми позволи да спя в една работилница без прозорци, до парната инсталация. Вечерта, когато парното се включи автоматично, през стените и тръбите започна да прониква пара, изпълвайки помещението с непоносим задух. Моето кожено палто, все още тежко от дъжда, изпускаше пара, сякаш го гладеха с ютия. Първо изсъхна яката, после раменете, гърбът и накрая маншетите и предницата. След изпаряването на последната капка влага палтото се сви и втвърди, козината загрубя, преплетените и слепени един с друг косми образуваха множество възли. Почти едновременно с това нещо като че ли изсмука въздуха от стаята. Устата и носът ми пресъхнаха; започнах да се мятам върху сламеника.

Всяка сутрин се будех с надеждата, че ще дойдат снегът и студът и ще спасят от смърт моето палто, ще вдъхнат нов живот на увисналите му рамена, ще изпълнят ръкавите му и ще придадат нов блясък на лъскавия му допреди седмица гръб.

Нямах какво друго да обличам, когато излизах да търся работа. Следващите няколко дни валя: палтото бавно се превръщаше в сплъстена буца.

Прекарвах времето предлагайки услугите си в квартала, но тъй като говорех езика съвсем слабо, не получавах никаква работа. Последната филмова ролка размених за храна. Вървях по улиците, усещайки все по-силно и по-силно омагьосващото привличане на отрупаните с деликатеси витрини. Бях много гладен.

Магазините и супермаркетите изобилстваха с храна, обаче никой от тях не бе достатъчно пълен с хора, за да приеме един гладен крадец с кожено палто. Освен продавачите, на стратегически места под таваните висяха панорамни огледала, в които се виждах уродливо подпухнал или сплескан като тиган, на фона на екзотични плодове. Бях склонен да открадна някоя ябълка или кифла, обаче не ми достигаше смелост. Отказвах се и излизах, сподирян от погледите на развеселени купувачи.

Привечер в магазините се събираха повече хора. Колкото по-силно изгладнявах, толкова по-смел ставах. Веднъж обикалях из един голям супермаркет и вдишвах неговите миризми, като същевременно прилежно избягвах да докосвам другите клиенти. Непрекъснато бях нащрек за нещо питателно и достатъчно малко, за да бъде лесно откраднато. Хрумна ми, че бурканчетата пред мен спокойно могат да бъдат скрити в дланта и след това бързо пуснати в горния външен джоб на палтото ми. Опипах за момент едно от студените бурканчета, вдигнах ръка към брадата и после го оставих да се плъзне — насочено от свитите ми пръсти — направо в джоба. Излязох от магазина, напълно спокоен. Имайки вече ясна представа за неговата стойност като тонизиращо средство, оттогава нататък крадях само черен хайвер.

Наеха ме да изстъргвам старата боя и ръждата от един кораб, определен за ремонт. Шефът ми каза, че задачата трябва да бъде изпълнявана нощем, защото на хора, които не са профсъюзни членове било забранено да работят на кораба. Обясни ми, че в случаите, когато по-леката и по-добре платена бояджийска дейност бивала разпределяна между профсъюзните членове, оплаквания нямало. Боядисването не можело да започне преди да бъдат свалени наслоените пластове боя, а когато имало по-добра работа, изстъргването на старата боя било под достойнството на профсъюзните членове.

Заведоха ни на кораба през нощта, на големи групи. Наетите за тази дейност по правило биваха новопристигнали емигранти, неизменно бедни, често мизерстващи. Много от тях бяха влезли нелегално в страната или имаха други причини да избягват контактите с представителите на властта. Заплащането бе една трета от полагаемото, но тези пари щяха да облекчат положението ми.

Въпреки че корабът бе добре закотвен на кея, когато развълнуваното зимно течение го блъскаше, той се поклащаше. Не ни дадоха ботуши, нито работни комбинезони. Получихме само широки длета и чукове. Трябваше да къртим боята така, че люспите да не падат върху колегите ни. Докато блъсках с чука парченцата стара боя отскачаха в лицето и дрехите ми.

Откъм морето духаше леден вятър и ние, разположени в увисналите над водата платформи, се полюшвахме. Страничните люкове чернееха и когато надниквах в тях изпитвах огромно желание да вляза в някоя от каютите. Копнеех да бъда единственият пасажер на този безлюден кораб, защитаван отвсякъде от стоманени стени, да мога да заспивам и след това да се пробуждам в някое далечно море, без самоличност, без посока.

Работех с палтото, което скоро се изпъстри с люспи боя и с течение на времето ставаше все по-кораво и по-тежко. Сутрин рано се връщах в прегрятата задушна стая. От горещината и миризмата на боя отслабнах и често ми се повдигаше. Преди да легна чистех люспите боя, с надеждата да ги махна от палтото, докато още не са се втвърдили. Но все бивах много уморен и все не успявах.

По-късно, през деня, всеки път щом пожелаех да изляза навън, срещах ожесточена съпротива от моето палто. Ръкавите не позволяваха на ръцете ми да проникнат в тях, джобовете като че ли залепваха за дланите ми. Когато притварях палтото върху гърдите си, предницата скърцаше, протестирайки недоволно.

Вербовчикът ме помоли да занеса някакъв плик на един от моите колеги-събратя. Името и адресът бяха написани с чужди букви. Не знаех езика, но тази азбука ми бе позната и можех да разчитам отделни думи. Отидох горе на палубата и извиках името, стараейки се да го произнеса правилно.

Дойде един човек и, обръщайки се към мен на непознат език, поиска плика. Направих жест, че не разбирам. Той заговори отново. Отдалечи се и след няколко минути пристигна с още трима души, които обсъждаха нещо развълнувано. Наобиколиха ме. Опитах да им покажа с жестове, че не ги разбирам, но те явно не ми повярваха. Доколкото схванах, мислеха, че съм от тяхната националност, но се срамувам да го призная.

Започнаха да ме блъскат. Твърдата кожа защитаваше тялото ми от ударите им, но ме бе страх, че ще ме хвърлят зад борда и с моето палто удавянето ми щеше да бъде сигурно. Виждах се на морското дъно, покрит с палтото, като със саван. Те продължаваха да ме удрят, копчетата отхвръкнаха и палтото се разпра по шевовете. В този момент дотича вербовчикът и моите нападатели изчезнаха. Станах на крака, притискайки към тялото си парчетата кожа. Вербовчикът ме нарече смутител на реда: трябваше веднага да напусна кораба и повече да не се мяркам там.

Работех на дълъг тесен паркинг и преживявах от получените бакшиши. Веднъж един човек дойде да вземе луксозната си вносна кола. Когато му я докарах, той ме попита от коя страна съм. След това ми направи знак да вляза в колата при него и веднага ми зададе въпроса искам ли да заработя една добра сума. Показа ми пачка банкноти и ме увери, че ако съм достатъчно схватлив, ще мога да спечеля много пари, ще мога да купя лимузина като неговата и ще ми останат предоволно средства, за да издържам някое момиче цяла седмица в най-разкошния хотел в града.

След като ме разпита за живота ми, господинът добави, че той също е пришълец в тази страна. Повечето от хората тук знаели къде са парите, ала не били наясно как да вземат своя дял от тях. Неколцина като него получавали по-голям дял. Добави, че в днешния свят било трудно да изхарчиш много пари, ако не можеш да удостовериш откъде си ги получил. Трябвало да съществува някакво законно търговско предприятие, подчерта той, през което да минават парите, за да изглеждат чисти.

Извади от джоба си банкнота, която щеше да ми стигне да преживея три месеца. Разкъса я на две, подаде ми една половина и каза, че ще получа другата, ако предам някакво съобщение. Обясни ми, че недалеч от паркинга се намирал ресторант, собственост на възрастен човек, който имал две дъщери. Въпреки че бил голям, ресторантът не привличал много клиенти. Няколко пъти при стареца ходели различни хора и всеки от тях искал или да купи ресторанта или да му стане съдружник. Но той не приемал никакви предложения.

Тъй като старецът по произход бил от моята страна, бъдещият ми работодател вярваше, че предложението му би имало по-голяма тежест, ако го предам аз. Намираше, че изглеждам много убедителен. От мен се искало просто да помоля този човек да влезе в съдружничество с един братовчед на новия ми познат. Приемел ли, щял да получи достатъчна част от печалбата. Нужно било само да позвъни на един предаден му от мен телефонен номер и всичко щяло да бъде уредено. Откажел ли, аз трябвало да му обясня, че ако обича дъщерите си, друг избор нямал. Веднага схванах, че смисълът на едно такова съдружничество е ресторантът да изглежда по-доходен, отколкото е всъщност, като по този начин незаконно спечелените пари ще могат да бъдат заприходени в счетоводните книги.

Отидох на посещение при стареца. В ресторанта имаше само една жена, която миеше пода. Предадох й, че искам да видя собственика. Тя го повика. Когато го поздравих, той веднага разпозна акцента ми и отбеляза, че сигурно сме сънародници.

Първо му казах, че нося съобщение от човек, който желае да му помогне. Той отвърна, че не му е нужна помощ от непознати. През последната война помогнали на парализираната му съпруга да се качи на влака, отпътуващ към един концлагер. Онези, които й помогнали, били млади, отзивчиви и добре информирани. Повтори, че не иска никаква помощ от непознати. След това, както бях инструктиран, аз го попитах за неговите дъщери. Устните му побеляха.

— Защо споменавате децата ми? — попита той. — Те нямат нищо общо с моя бизнес. Откъде знаете за тях?

— Човекът, който ме изпраща, не прави разлика между вашето семейство и вашия бизнес — отвърнах аз. — Той ми разказа за дъщерите ви: по-малката ходи всяка сутрин на училище, а по-голямата пресича булеварда, когато отива на уроци по пиано. Той даже знае кой е техният зъболекар.

Старецът се надигна разтреперан.

— Ще извикам полицията! — изкрещя той, но без да помръдва от масата.

— Няма да го направите — уверих го аз. — Полицаите са млади, отзивчиви и добре информирани. Мислите ли, че те биха придружавали дъщерите ви, всеки път до училището, до зъболекаря, до учителя по пиано? Тъй ли мислите?

Той седеше неподвижен, скрил лице в шепите си.

— Човекът, който ме изпрати тук, също обича музиката — продължих аз. — Той сподели с мен, че би било много жалко, ако дъщеря ви нарани ръцете си и вече няма да може да стане концертираща пианистка. Този, който ме изпрати, каза също, че един възрастен човек, изгубил всички роднини, не би трябвало да поставя ресторанта над бъдещето на децата си.

Старецът мълчеше. Докато чаках, отгоре долитаха акорди на пиано. Заслушах се внимателно и това явно го впечатли.

— Един ден тя ще стане велика пианистка — отбеляза старецът. — За нея музиката означава много повече от думите… — Замисли се. — … Дайте ми номера на вашия познат. Ще му се обадя. Аз трябва да имам такъв съдружник.

На другата сутрин бях на паркинга, както обикновено. Към обед новият ми работодател спря с колата си.

— Добра работа свършихте — похвали ме той. — Някога можете да станете адвокат или ресторантьор.

Между пръстите си държеше другата половина от банкнотата.

Година след това, веднъж отидох при моя предпочитан бръснар. Той бе дошъл сравнително неотдавна в страната, бе наел една бръснарница и започнал свой бизнес. Бръснарницата беше чиста и спретната, с голяма витрина, която я осветяваше цялата. Моят бръснар изглеждаше възбуден и разтревожен. Каза, че не е в състояние да ме избръсне, защото бил много нервен. Подозирах, че има нещо наистина много сериозно и настоях да отидем в отсрещното кафене и да поговорим.

Докато обядвахме, бръснарят ми разказа какво се бе случило. Преди няколко дни един посетител му донесъл съобщение — витрината на неговата бръснарница имала нужда от защита. Ако откажел да плати, кварталните хулигани щели да я разбият. Бръснарят отвърнал, че работи повече от година и изобщо не е имал никакви неприятности — защо искат да потрошат витрината му сега? Все пак, той имал застраховка, която щяла да изплати повредената витрина. Но посетителят добавил, че познава някои младежи, които нощем обикалят с мотоциклети из квартала и хвърлят тухли по витрините на заведенията. Естествено, дори и най-щедрата застрахователна компания няма да продължава дълго да плаща за изпочупени витрини. Освен това, ремонтът ще забави работата в бръснарницата. Следователно, настоял посетителят, бръснарят трябвало да се абонира за неофициалната квартална охранителна служба, както вече били направили много собственици на малки магазини. Месечната такса се изчислявала върху размера на оборота. Охраната щяла да струва повече от половината от чистия му доход. Трябвало да вземе решение до седмица.

— Какво смяташ да правиш? — попитах го.

— Не мога да плащам. Жена ми е бременна. Ясно е, че полицията няма да ме защитава дълго. Сигурно ще загубя. Ще се наложи да продам бръснарницата.

Веднага разбрах, че той не знае как да се бори. Уверих го, че мога да оправя работата, ако ме вземе за съдружник. Отначало бръснарят не ми вярваше, но аз му обясних. След това го заведох в банката и оттам в една нотариална кантора, за да подпишем документите. Привечер аз бях негов законен съдружник. А в края на седмицата, когато кандидат-охранителят му позвъни, съдружникът ми го насочи към мен.

Кандидат-охранителят се представи по телефона. Когато го попитах откъде звъни, той отвърна, че се намира в неговата кола пред блока, в който живеех. Погледнах през прозореца: някакъв човек с телефонна слушалка в ръка ми махна от един спортен автомобил. Върнах се при телефона и го поканих. Кандидат-охранителят дойде.

— Харесва ли ви колата ми? — попита той. — Красавица, нали?

Отговорих му, че съм възхитен от нея.

— Автомобилът придава чувство за сила — поясни той. — Влизаш вътре с някоя жена и припалваш мотора. Когато отпуснеш амбреажа, колата потегля тъй рязко, че ако ръката ти е на коляното на жената, след тя ще я почувства вътре в себе си. — Той се огледа, седна и побутна лежащите на масата книги. — Защо са всички тези книги? Мислех, че вие оправяте външно главите на хората.

Отвърнах, че бръснарството е мое ново хоби, точно както за него вероятно са спортните автомобили. Попитах го какво иска и той повтори онова, което преди седмица бе казал на бръснаря. Осведомих го, че нямам намерение да плащам за охрана и се надявам витрината на моята бръснарница да остане непокътната.

В присъствието на моя посетител, аз позвъних на човека, който бе ползвал услугите ми в случая със собственика на ресторанта. Различих гласа му веднага щом той отговори, но трябваше да му припомня къде и как сме се запознали. Казах му, че сега имам свой бизнес, обаче не съм станал адвокат или ресторантьор, както някога е предполагал той, а просто съдружник в малка бръснарница, която сега е застрашена. Помолих го да ми окаже помощ, както някога му бях помогнал аз. Добавих, че не знам дали той е във връзка с хората, които силом налагат защитата си на бръснарските салони, но имам голямо доверие в неговите възможности и влияние. Ако не склони да ми помогне и ако витрината на моята бръснарница бъде строшена, ще причиня на него или на братовчед му или на техните семейства същото, което той някога е възнамерявал да направи на дъщерите на възрастния собственик на ресторанта. Самият аз нямам семейство или деца, но в армията съм бил снайперист. Познавам добре града и въпреки че в края на краищата ще загубя, смятам да бъда много скъпо струваща жертва.

Не изчаках обяснението му, а направих знак на моя посетител да доближи телефона. Той пое слушалката, леко смутен. Двамата беседваха известно време на чужд език. Не зная за какво говориха, но след минута посетителят ми излезе, без да каже нито дума.

На другия ден видях моя съдружник и му разправих какво се бе случило. Той все още бе разтревожен и уплашен. Минаха няколко седмици. Повечето витрини наоколо бяха разбити, но нашата остана недокосната. След няколко месеца, без много шум разтрогнахме съдружничеството си.

Той беше барабанист на малкия оркестър — атракцията на кварталния ресторант. Ходех там редовно и той изглежда бе забелязал, че винаги седя сам, защото една вечер на почивката дойде при мен и попита може ли да поговорим. Разбрал, че търся работа и можел да ми предложи нещо. Поясни, че барабаните били само негово хоби, а денем се препитавал като шофьор на камион. След като е блъскал барабаните цяла нощ, продължи той, през деня обикновено се чувствал твърде уморен, за да може да кара внимателно. Не искал да загуби добре заплатената постоянна работа като шофьор, а същевременно желаел и да остане в оркестъра. Попита ме дали бих карал понякога камиона вместо него. Увери ме, че ще ми плати добре.

За да ме обучи да шофирам камиона, той ме взе рано на другата сутрин. Камионът беше огромен, с отделна кабина на шест колела, раздалечена от фургона, който стоеше на четири групи колела. Когато завъртах волана при завой, ремаркето не поддаваше, съпротивляваше се упорито, все едно че имаше собствен живот, и следваше непреклонно своя път, като вцепенено туловище на исполински змей. Целият уикенд се подготвях да управлявам гигантското возило.

В понеделник трябваше да започна работа сам. Транспортното депо бе разположено в покрайнините на града. То имаше свое постоянно сменящо се население от механици, товарачи, диспечери и шофьори. Отидох направо при камиона, проверих гумите и спирачките, загрях двигателя и, след като прегледах маршрутните карти, изкарах тежката машина на улицата.

Трябваше да превозвам шапки от една фабрика до множество магазини, разпръснати из целия град. Плашеха ме не само размерите на возилото, но и булевардите, които неочаквано се оказваха забранени за камиони. Тесните, задръстени и почти непроходими улици ме хвърляха в паника. Ужасявах се от временно затворените за движение площади, от децата от строежите, от всичко.

Всеки път, когато спирах да погледна картата или да попитам за посоката, движението зад мен също спираше. Всеки опит да дам заден ход би задръстил трафика на километри от мен и би предизвикал намесата на полицията.

Карах по оживените улици и много често вниманието ми отскачаше от обстановката пред мен към ставащото отзад. Трябваше да определям дистанцията и да пресмятам колко място е необходимо за завой на кабината и широката дъга на фургона. Никому не можех да имам доверие — разбира се не и на умалените фигурки в страничните огледала, нито на минувачите, които пресичаха улиците или слизаха от тротоарите точно пред камиона.

По принуда камионът и аз станахме едно цяло. Започнах да усещам с тялото си пролуката между задните гуми и ръба на тротоара, дистанцията между камиона и несигурно паркираните велосипеди. Знаех кое колело ще сплеска някоя празна бирена кутия и можех точно да определя почти несъществуващото разстояние между пръчките за флагчета на предните калници и униформата на регулировчика. Открих, че шофирането на камион има нещо общо с това, което бях изпитвал при карането на ски. Трябваше да се изхвърлям извън собственото ми тяло в едно още незапочнало, но предстоящо и необратимо движение.

Веднъж, докато прекосявах деловата част на града, забелязах, че една кола неотклонно следва камиона. Побоях се, да не би това да е полицията или някой профсъюзен деец. Щом намалих скоростта колата ме задмина и негърът, който шофираше, ми направи знак да спра. Когато паркирах, той приближи и каза, че му харесва начина, по който шофирам: бил силно впечатлен от моята увереност, добрата скорост и сигурния контрол над камиона. Добави, че би желал да стана негов шофьор и ще удвои надницата, която получавам. Огледах простодушното му лице и елегантния интериор на колата.

Негърът ми обясни, че иска от мен само да карам неговата кола тъй бързо и умело, както и моя камион. Имало още една причина да ме наеме и тя не била, че той е негър, а аз съм бял. По-скоро защото редовно събирал съдружниците си в колата, за обсъждане на важни въпроси. Лимузината трябвало да бъде в движение по време на разговорите им, за да предотвратят подслушването от страна на онези, които той наричаше „другите хора“. Обясни ми също, че работата му била от такова естество, което нито един външен човек не бивало да узнае. Той не само искаше от мен колата да бъде непрекъснато в движение по време на разговорите, на също и да поддържам висока скорост и минимална дистанция до другите автомобили, като по този начин ще създавам у съдружниците му впечатлението, че сблъсъкът е неизбежен. Това, надяваше се новият ми познат, ще ги изплаши и те ще отделят по-малко внимание на неговата личност от обикновено. Сигурно е, убеждаваше ме той, че тяхната гордост няма да им позволи да покажат страха си пред един бял.

Приех предложението му. Колата бе извънредно лесна за управление и бързо свикнах с нейната мощност и комфорт. Докато обикаляхме града с новия ми работодател, той коментираше моето шофиране, насърчаваше ме да карам по-бързо и дори още по-рисковано да задминавам другите коли.

След няколкочасова тренировка новият ми работодател вече нямаше основание да критикува скоростта и моите прецизно изчислени плътно задминаващи маневри. Дори няколко пъти изгуби самообладание и вдигна ръце, като да се предпази от неминуем сблъсък. Не можеше да повярва, че лимузината е излязла невредима.

Една сутрин взехме съдружниците му. Когато се настаниха отзад, моят работодател ми даде знак да тръгвам и определи посоката.

Потеглих с висока скорост. Пътниците се блъснаха в предните седалки, вторачени с недоверчив ужас през прозорците. Работодателят ми седеше до мен, спокоен и леко извърнат към тях, безгрижно опрял ръка на таблото. Преговорите започнаха. Съдейки по внезапните прекъсвания и дългите паузи, неговите гости бяха твърде погълнати от опасното положение, в което бяха изпаднали, за да съсредоточат вниманието си върху разискваните въпроси. Очаквах да помолят да намаля скоростта или да ми извикат да карам по-внимателно, ала всеки път щом поглеждах в огледалото, виждах гримаси на престорено спокойствие.

Когато съвещанието приключи, моят работодател ми нареди да спра. Излязох и отворих вратата. Пътниците слязоха, изпотени и разтреперани. Никой от тях не ме погледна.

Той бе сигурен, че мога да спечеля пари и продължи да ми разяснява спорта, за който ставаше дума. Наричал се „обрулване на книгите“. Правилата били прости: първо било нужно шофьорите да се споразумеят за мястото, където ще се проведе състезанието. Обикновено избирали някоя еднопосочна улица, с паркирани от едната или от двете страни автомобили. Съдиите прикачали с лепенка по вратите им подбрани по тежина книги. Те били дебели шест-седем сантиметра и прикрепени на височината на бронята на колата. Никой шофьор не знаел предварително на кои автомобили са прикрепени книгите. След това, по даден от съдията знак, чакащите на две пресечки от мястото на надпреварата състезатели тръгвали един след друг. Когато получел знак, шофьорът трябвало да кара по състезателното трасе най-малко с деветдесет километра в час и да минава достатъчно близо до колите с прикрепени отстрани книги, за да може бронята на неговия автомобил да свали колкото е възможно повече от тях.

Времето на всеки състезател се засичало с хронометър, а съдията преброявал обрулените книги. За победител обявявали този, който успявал да свали най-много книги.

Собствениците на състезаващите се коли определяли парична награда. Тя, заедно с натрупаните от залаганията суми, бивала разделяна между шофьора-победител и собственика на колата.

Моят работодател добави, че има достатъчно вяра в умението ми и затова ме е избрал за пилот на своя нов, скъп автомобил. Той беше сигурен, че залозите срещу него ще бъдат много високи, защото всички ще очакват пилота да шофира особено внимателно, за да избегне повреждането на една толкова скъпа лимузина. Гарантираше ми обичайната една трета от залозите, но ме предупреди, че ако загубя три пъти, повече няма да бъде мой работодател.

Поради високите скорости и множеството причинени от колите повреди, състезанията били незаконни. Провеждали се тайно нощем, на зле осветени улици с малко движение, където рядко минавали полицейски патрули.

Когато пристигнахме с поръчителя ми за нашето първо състезание, видях, че улицата е пълна със зрители. Съдията и неговите помощници вече бяха прикрепили с лепенка книгите към автомобилите, паркирани броня до броня на улицата.

Събраните шофьори се ръкуваха един други със съдията. Зрителите разглеждаха участващите автомобили и правеха последните залагания. Съдията подхвърли монета, за да определи от коя страна на улицата ще кара всеки състезател. На мен се падна дясната страна, тоест по-далеч от зрителното ми поле.

Първият състезател потегли. Ясно чувах писъка на гумите и тупкането на книгите, когато колата му бързо ги събаряше на улицата. Съдията преброи обрулените книги, а помощниците му ги преместиха на други коли. После дойде моят ред.

Блестящите брони на паркираните автомобили отразяваха светлината от фаровете ми. Тъй както бях седнал зад волана, не можех да видя книгите, но знаех, че са там — с омачкани страници здраво пристегнати между коравите подвързии от позлатена кожа, и неподвижни, като приковани на служебните си места чиновници, очакващи да бъдат подобаващо оценени. Навлязох с пълна скорост в последната отсечка. Следейки лъча на фара, за да открия дори и най-малкия белег от моите мишени, завих рязко надясно. Със затаен дъх се напрегнах да чуя как падат книгите, да усетя с тяло очакваното пристъргване на стомана върху стомана. Водеше ме не чак толкова зрението ми, колкото инстинктът. Когато завърших състезанието, веднага отидох при съдията, изгаряйки от нетърпение да науча резултата. Скоростта ми била равна на скоростта на другите състезатели, но свалените от мен книги били два пъти повече. Моят работодател дотича и развълнувано ме прегърна. Заедно събрахме парите от залаганията и наградата и той веднага ми даде моя дял.

Втората група шофьори вече бе готова за състезанието. Като победител в първата серия, аз можех да участвам отново. Съдията подхвърли монетата. На мен отново се падна дясната страна. Първият състезател тръгна. След няколко секунди чухме остро стържене на метал: той беше карал много близо и калникът му бе закачил паркирания автомобил. Това забавяне му струваше състезанието. Отново бе мой ред.

Припомних си един човек, който бе загубил ръцете си през войната. Той твърдеше, че въпреки загубата изобщо не бил преставал да чувства дланите и пръстите си. Казваше, че липсващите крайници като че се били превърнали в сетивни органи, усещащи всичко посредством отражения. Това сякаш удължавало другите части на тялото му и те можели да стигат до предмети и места, до които никога преди не успявали да се доберат. Аз също чувствах такива отражения.

Включих стереоуредбата и докато музиката засилваше напрежението ми, натисках педала на газта и увеличавах скоростта: нервите ми измерваха ъгъла на завъртане на волана, темпото, разстоянието. Усещах как свалям книгите една след друга. Победих.

Минаха няколко седмици. Състезанието продължаваше в различни райони на града. Станах известен и се надпреварвах с много шофьори, без да загубя нито веднъж. Една вечер сложи край на гонките.

В паркиран на състезателното трасе автомобил имало любовна двойка. Изглежда шумът от профучаващите коли и форсирането на двигателите бяха нарушили техния покой. Неочаквано мъжът отвори вратата на своя автомобил и смаян се показа навън. За секунда той бе защитен от вратата. В този миг една от участващите в състезанието коли удари силно вратата и я затвори. Тялото изчезна. Навън, като закрепена на горния ръб на вратата, остана само главата. След това се търкулна долу и тупна на асфалта, сякаш бе още една обрулена книга.

Паниката мигновено обхвана зрители и състезатели и те бързо се разпръснаха. През следващите дни имаше усилено полицейско разследване.

— Как се запозна с нея?

— Живеехме в един и същи блок.

— Значи е било случайно?

— Не съвсем. Блокът беше дълъг цяла пресечка, в него живееха няколкостотин наематели и аз бях слушал гласовете на много от тях. Нейният глас беше между тези гласове.

— Какво значи „между тези гласове“?

— Имам предвид техните гласове. Всъщност, бях подписал договора за наем докато сградата беше още в строеж и имах възможността да обиколя недовършените апартаменти. Тогава се интересувах от електроника. Скрих миниатюрни микрофони, действащи и като предаватели във всички апартаменти на моя етаж и в тези на два етажа под моя апартамент. Микрофоните бяха не по-големи от копче, но улавяха всеки звук и можеха да го предават на петстотин метра. В моя апартамент инсталирах радио със специална конструкция, с което можех да приемам когато пожелая уловените от микрофоните звуци. И аз слушах гласовете им.

— Но това е невероятно! Откъде намери тези микрофони?

— Там, където ги намира всеки друг. Рекламират ги в списанията и ги доставят по пощата.

— Колко време слуша тези гласове, тези хора?

— Няколко месеца. Разбира се, отначало трудно различавах гласовете. По моето радио в даден момент можех да слушам само един глас, но не и да определям точно апартамента, от който идваше той. Налагаше се да бъда много внимателен. Например, не биваше да се разхождам прекалено дълго из коридорите, очаквайки да видя кой излиза от апартаментите, където бях скрил микрофони. При опитите да идентифицирам моите заподозрени, трябваше да се държа много непринудено, да започвам разговори в асансьорите и да поздравявам хората по коридорите. Изгубих почти три месеца в опити да съпоставя гласовете с хората, които предполагах, че подслушвам.

— И какво? Успя ли?

— Да. Идентифицирах всички гласове. Но, разбира се, много малко от тях ме заинтересуваха истински.

— Предполагам, тази жена те е заинтригувала.

— Да. Нейният апартамент беше на моя етаж. Разпознах гласа й, когато поздравяваше някого във фоайето. Тя беше от онези, които бях подслушвал дълго време.

— Какво направи?

— Останах вкъщи няколко дни и подслушвах нейния апартамент. Тя живееше сама и не работеше. Можех да слушам по цяла сутрин, когато ги нямаше „другите гласове“.

— Как успя да се запознаеш с нея?

— Предприех събиране на подписи по повод някакво оплакване за мръсните коридори и дефектната климатична инсталация. Звънях на всички наематели, включително и на нея. След това започнахме да се срещаме.

— Не беше ли нечестно това? Ти си имал такова преимущество пред нея.

— В известна степен да. Преимуществото бе на моя страна. Но преди да се запозная с нея, все още имаше много необясними неща. Например в апартамента й често настъпваше продължителна тишина. Бях долавял шумове, които не успявах да идентифицирам. Дори това, което ми бе известно като нейния глас, неочаквано се променяше, като че ли тя съзнателно се самоконтролираше. Друг път се чуваха разговори или шепот, понякога заглушавани от радиото, грамофона или телевизора.

— След като започнаха срещите ви, ти каза ли й, че си я подслушвал?

— Не.

— Продължи ли да подслушваш апартамента й?

— Известно време. Но скоро престанах. Чувствах се като учен, който е завършил своето изследване: наблюдаваният, регистриран и анализиран толкова дълго време от него обект, най-после е престанал да бъде загадъчен. Вече можех да я манипулирам: тя беше влюбена в мен.

Тогава ми хрумна, че ако под мое влияние започне да приема някои определени наркотици и ако се пристрасти към тях, тя навярно ще съумее да се освободи от онова, което е представлявала. Би могла да се окаже много по-различна жена и въпреки че аз ще продължавам да я притежавам, това, което съм мислел за нея сигурно вече няма да има стойност. Ще започне една нова връзка.

Пристрастяването й вероятно ще съживи всичко слабо и замиращо в нея и същевременно ще разколебае онова, което у упорито и непреклонно. Тя ще придобие нови желания и навици и ще се отърси от онова, което мисли за мен и изпитва към мен. Тя ще наедрее и разрасне в непредвидими направления, като полип.

— Защо ме караш да се милвам, когато си в мен? Аз те усещам в мен. Защо трябва да се галя?

— Ти призна, че моето любене те кара още по-силно да усещаш тялото си.

— Така е, но да правя това със себе си ми изглежда перверзно.

— Сигурно те насърчава и възбужда повече?

— Да, така е.

— Тогава просто се отдай на това, което чувстваш: наслаждавай се на усещанията. Любовниците не са охлюви. Те трябва да излизат от своите черупки и да се срещат. Срещни ме в самата себе си.

— Никога не съм мислила за това по начина, по който ти го виждаш. При мен не би се получило естествено. Но ти, какво чувстваш ти?

— Аз желая теб, само теб. Но освен нас двамата, в нашето любене виждам себе си. Искам да задържа този мой образ като твой любовник и да го направя по-реален.

— Но ти ме желаеш за това, което съм, отделно от теб, нали?

— Аз не те познавам отделно от мен. Когато съм сам, когато те няма, ти вече не си действителна и нашето любене отново е само илюзия.

— Значи, имаш нужда от мен само за да бъде екран, върху който да прожектираш и гледаш себе си и да виждаш как твоите непотребни преживявания оживяват отново чрез моите реакции. Права ли съм? Ти не искаш да те обичам, а само да се отдавам на внушаваните ми от теб сънища и фантазии. Единственото ти желание е да продължиш този импулс, този миг.

— Ти спеше и не чу звънеца.

— Кой беше?

— Пласьорът, донесе дрогата.

— О, да. Онзи, богатият. Много ли печели?

— Печели много, сега.

— Какво искаш да кажеш?

— Започнал е при един аптекар, като момче за разнасяне на поръчките по домовете. Вземал рецептите от постоянните клиенти и после им носел лекарствата вкъщи. Веднъж го спрял елегантен, преуспяващ на вид възрастен мъж и го попитал иска ли да спечели повече пари, четири-пет пъти повече пари, отколкото изкарвал дотогава. Момчето отговорило, че няма нищо против. Възрастният мъж го помолил само да препише имената на клиентите, които често поръчват определени медикаменти и стават раздразнителни и невъздържани, ако доставката се забави.

Обикалях районите, където тези хора живееха сред зловоние и болести. Те нямаха какво да притежават или с какво да се гордеят. Обединяваше ги единствено цветът на кожата им — и аз им завиждах.

Разхождах се из улиците в жегата на знойния ден и надничах в стаи, пълни с ревящи деца и струпани на пода прогнили дюшеци. Старци и болни лежаха като сплескани в креватите или клюмаха, ниско приведени на столовете си. В задънените улици се кикотеха момичета. Из дворовете момчетата подритваха топка с крясъци. По тротоарите, като живи препятствия за слепите и малоумните, бяха проснати парализираните и упоените от наркотици. Изпоцапани с всевъзможни мръсотии деца трошаха бутилки във вечно препълнените боклукчийски варели, преследваха котки и кучета, гонеха се около изоставените коли, от които упоритите крадци бяха смъкнали всичко ценно, до последното късче гума или плат.

Завиждах на живеещите тук хора. Те изглеждаха неимоверно свободни, нямаха за какво да съжаляват и не очакваха нищо. В света на медицинските прегледи, актовете за раждане, перфокартите и компютрите, в света на телефонните указатели, паспортите, банковите сметки, завещанията, кредитните карти, пенсиите, заемите, ипотеките и застрахователните планове, те живееха необвързани. Всеки от тях имаше представа само за себе си.

Ако можех някак да заговоря техния език и да променя цвета на кожата, формата на черепа и текстурата на косата си, навярно щях да се превърна в един от тях. Така бих изгонил от себе си образа на онова, което съм бил някога и това, което евентуално ще стана. Бих отпъдил познатия страх от закона, представата за неблагополучие, критерия за успех. Бих прогонил мечтата за лична собственост, за нещата, които трябва да бъдат притежавани, използвани и консумирани, а също и символите на принадлежността: дипломи, нотариални актове, удостоверения за самоличност. Тази промяна би ме изправила пред единствения възможен избор — да остана жив.

По този начин светът ще започне да умира заедно с мен. Ще виждам града като нещо променливо сред чудесата на света, със замърсяващи въздуха комини, с отравящи земята корени, с пипала изправящи хората един срещу друг, задушаващи ги в безнадеждната им борба. Ще съставя карта на градските магистрали, тунели и мостове, на подземните железници и каналите, на кварталите, украсени с прекрасни домове изпълнени с безценни предмети, редки библиотеки и красиви стаи, на хитроумните мрежи от подземни тръбопроводи, кабели и проводници, на полицейските служби и пощенските станции, на болниците, църквите и храмовете, на административните сгради, натъпкани с блокирали компютри, телефони и сервилни чиновници. След това ще поведа война срещу този град, все едно че той е живо тяло.

Ще приветствам нощта, сестра на моята кожа и братовчедка на моята сянка, а тя ще ме скрие и ще ми помага в моята борба. Ще издърпам чугунените капаци от водосточните канали и ще пусна експлозиви в черните ями. После ще избягам, ще се скрия в очакване на трясъка, който ще хване в капана на безмълвните телефонни кабели милиони нечути думи и ще хвърли в мрак стаите, изпълнени с бяла светлина и уплашени хора.

Ще изчакам среднощната буря да започне да опустошава улиците и да замъглява всички образи, ще опра нож в гърба на прозяващия се униформен портиер, ще го накарам да ме поведе нагоре по стълбите и ще го пробода. Ще навестявам богатите, невъзмутимо спокойните и нищо незабелязващите и предсмъртните им писъци ще заглъхват в натруфените завеси, старите гоблени и безценните килими. Разпраните семейни портрети втренчено ще гледат мъртвите им тела, затрупани от изпотрошени статуи.

После ще изтичам до устремените към града шосета и автостради. Ще нося чанта, пълна с криви пирони, които ще изсипя на асфалта. Ще изчакам зората, за да видя приближаващите с пълна скорост автомобили, камиони, автобуси и да чуя пукането на гумите, писъка на колелата, трясъка на стоманените им тела — внезапно изнемощели от ударите едно в друго, като съборени от масата винени чаши.

И сутринта ще легна, усмихнат в лицето на деня, братът на моя враг.

Ако можех да стана един от тях, ако можех само да се разделя с моя език, с моите навици, с моите вещи.

Влязох в един бар в покрайнините на града, зад покрития базар. Насочих се без колебание към бармана. Докато той приближаваше, започнах моята пантомима на глухоням, правейки знаци за чаша вода. Барманът нетърпеливо ме отпъди с ръка, но аз останах на място и повторих пантомимата. Чувствах погледите на хората в бара. Когато повдигнах рамене и конвулсивно потупах ухото си, те започнаха внимателно да ме оглеждат и усетих, че за някои от тях неочаквано съм станал интересен. Знаех, че трябва много да внимавам, защото те бяха особено недоверчиви и щяха да опитат да разберат кой съм и откъде идвам.

Двама мъже и една жена дойдоха при мен и ме пипнаха. Първоначално не обръщах внимание на мъжете, давайки възможност на жената, която беше най-смелата и най-мълчаливата от всички, да избута другите настрана.

Продължих да правя знаци за вода. Някакъв човек пристъпи към тезгяха, за да ми поръча алкохолна напитка, но аз отказах, демонстрирайки с гримаса отвращението си към оризовата ракия и същевременно се извиних за отказа да приема почерпката. Приближиха мъж и жена и ми направиха знак да изляза с тях. Не разбирах какво ми говореха и, давайки вид, че съм привлечен от закичените по тях блестящи бижута, се обърнах и ги изгледах продължително в очите. Техните погледи ме притиснаха.

Често ходех в един магазин, който по нищо не се отличаваше от другите в квартала. Повечето от баровете и магазините в тази част на града бяха много или малко свързани с различни незаконни дейности: черна борса, продажба на крадени стоки, търговия с млади момичета от провинцията. Обикновено се навъртах около магазина към края на работното време и виждах как постоянните клиенти излизат от задния вход и отиват в бараката на двора. Като глухоням, използващ само жестове, аз не представлявах заплаха за клиентите — можеха да ми възложат някаква работа, да ми дадат няколко монети и след това да ме отпратят. Накрая тръгвах подир тях, но те обикновено ме избутваха обратно в магазина и оттам на улицата. Веднъж останах до късно и опитах да се присъединя към мъжете. Никой не ме спря, обаче на вратата на бараката една жена ми направи знак да застана там и да пазя.

От моя пост надникнах в бараката. Видях няколко голи мъже, налягали в кръг, със събрани в центъра крака, като спици на колело. В центъра, до стъпалата им стоеше жена, която събличаше окъсаната си рокля. Жената беше груба и тромава, с влажна и силно окосмена кожа. Тя започна да плиска вода от дървено ведро по корема и бедрата си. А докато жената се миеше и водата капеше по земята, мъжете гънеха тела, подлагаха ръце под главите или шареха с тях по бедрата си. Сякаш омаломощените мъже очакваха своята лечителка и при шума на разплискваната вода през телата на тези дребни мошеници, крадци и морни сводници преминаваха тръпки. Жената приклекна и рязко седна върху един от тях. Чу се пъшкане, дрезгав стон, мъжът изпъна тяло нагоре и после тежко го отпусна. Стъпвайки внимателно, като подпухнала жаба сред изтърканите камъни на крайблатен жабарник, тя прекрачи към неговия съсед. Жената ги обслужваше един по един. Онези, до които не бе стигнала още, потръпваха в усилието да удържат напиращата в слабините им енергия. Един след друг те се отпускаха, като трупове, наредени в плитки ковчези. Бараката приличаше на временен приют за агонизиращи и умрели пътници от дерайлирал влак. През минута жената се надигаше и обслужваше един след друг притихналите мъже, сякаш бе медицинска сестра, която преглежда жертвите от катастрофа. Тя се изми още веднъж и водата отново закапа по земята. Не й отвърна никакъв звук, никакво движение.

Понякога моята маскировка ме излагаше на рискове. Една вечер, след като бях скитал доста дълго, реших да се нахраня, преди да намеря място за нощуване. Влязох в заведение, за което знаех, че обикновено е пълно. Тази вечер барът бе почти празен. Все пак забелязах няколко познати лица — група работници, а освен тях, в дъното на бара, двама-трима от местните босове, скупчили глави над запазената за тях маса.

До тезгяха стоеше начумерен селянин, който пиеше и си мърмореше нещо. До стената, полускрит в сянката, един човек бе клюмнал върху чашата си.

Изведнъж вратата рязко се разтвори и нахълтаха дузина полицаи. Няколко застанаха между вратата и посетителите. Останалите, водени от кухненския помощник, приближиха до задрямалия над чашата мъж.

Полицаите първо го изправиха, а след това го издърпаха от стола. Когато тялото му се завъртя, видях, че между ребрата му стърчи нож. На стената имаше кърваво петно. Посетителите зашумяха възбудено. Едва тогава осъзнах, че вероятно аз съм най-подозрителният от всички. Нямаше никакво обяснение за облеклото, действията и присъствието ми.

Продължавах ли да се преструвам на глухоням, щяха да ми припишат това престъпление — безсмислена постъпка на малоумен. Моята маскировка щеше да ме постави в още по-опасно положение. Но ако опитах да пробия полицейския кордон, рискувах да получа куршум. Разбрах, че след секунди ще ме отведат заедно с другите. Обърнах се към тезгяха, взех парцала на бармана, грабнах поднос с мръсни кафени чаши и изтичах в кухнята.

От време на време правех опити да намеря почасова работа. Една вечер в ресторанта, където бях общ работник, забелязах, че собственикът бе седнал на масата на последните посетители, трима мъже и една жена, и разговаряше с тях.

Долу бе станало късо съединение. Приближих до масата и направих знак на собственика. Срещнах уплашения, неуверен поглед на жената и веднага реших да преувелича моята роля. Докато мъжете се кикотеха, потупах няколко пъти дясното си ухо. Жената се изчерви, като засрамена от своите компаньони, обаче не свали поглед от мен.

След няколко дни тя отново дойде в ресторанта, придружена от мъж, който не бях виждал преди това. Наближаваше полунощ и повечето от масите бяха празни. Тъй като собственикът го нямаше, веднага щом двамата седнаха, аз отидох при тях. Лявата ръка на жената лежеше върху покривката с дланта надолу, а с показалеца на дясната тя внимателно разтриваше кожичките около ноктите. Смених пепелника, подредих салфетките и приборите. Мъжът поръча нещо и когато смирено вдигнах рамене, жената заговори, вероятно обяснявайки, че ме е виждала и преди и че съм глухоням. Мъжът ме гледаше студено, но после, когато махнах една невидима прашинка от покривката, той се успокои. Жената мачкаше нервно кърпичката си, очевидно смутена от моето присъствие. Отстъпих назад с лице към тях и отново потупах ухото си.

Следващият ден собственикът ме повика и с жестове ми обясни, че ще трябва да върша друга работа. Час по-късно един келнер ме заведе до висок жилищен блок, където се изкачихме с асансьора до последния етаж. Вратата отвори жената, която бях видял в ресторанта.

Бях нает да почиствам нейния апартамент след големите увеселения, които тя редовно организираше. Ресторантът, където работех, доставяше ястията и напитките за купоните, често посещавани от фигури от престъпния свят. Гледах да не доближавам стаите със заключени врати. Чувал бях, че много хора от тази част на града изчезвали, поради своето любопитство. След няколко дни присъствието ми и шумът от прахосмукачката, с която чистех, вече бяха станали незабележими, също като познатото скърцане на паркета или пресекливото прищракване на тръбите на парното.

Докато бършех праха от мебелите, поглеждах крадешком към отразеното в огледалата лице на жената. Тя оправяше фризурата си и образът й се раздробяваше на части. Когато улавях колебливия й поглед, аз пусках любезна усмивка.

Работех необезпокояван от никого, защото задълженията ми бяха прости и нямах нужда от указания. Забелязах, че искаше ли моята нова работодателка да ми каже нещо, сякаш я завладяваше неловкост. А когато започвах да потупвам ухото си, тя очевидно изпитваше силно смущение.

Няколко пъти бивах подлаган на проверка. Веднъж, когато бършех праха, жената безшумно доближи пианото и удари по клавишите един акорд. Друг път, когато прибирах винените чаши, тя се прокрадна зад мен и внезапно извика. Успях да се сдържа и дори не трепнах. Една вечер, без да ме поглежда, жената направи знак да я последвам.

Тя се гънеше като обезумяла под мен с извърнати към таблата на леглото очи. Когато поемаше дъх, в това участваше цялото й тяло, носено от потоци и течения, прииждащи и отдръпващи се на бързи вълни. Разлюляна подобно на топка водорасли в морето, жената потрепери, от устните й като пяна изригна стремителен порой от думи. Сякаш аз бях господарят на целия този струящ екстаз, а сипещите се думи — неговата прощална вълна.

В последното свое излияние тя премина на език, който разбирах и заговори за себе си като за фанатичка, влязла в църква, построена много отдавна върху руините на езически храмове, като за новопокръстена, която пристъпва в светая светих на църквата и не знае пред кой олтар да коленичи, на кой бог да се моли.

Докато тя се гънеше, извиваше и мяташе насам-натам из леглото, гласът й загрубя и пресипна. Хванах я за ръцете, разтърсих я и проникнах в нея с цялата моя тежест. Тя крещеше отново и отново, като доволна кобила в яслата, сякаш опитваше да разграничи в думи това, което бе сраснало с плътта й. Накрая прошепна, че е обърнала лице към слънцето и то ще я разтопи с горещината си. Изреченията се сипеха от устата й, прекъсваха рязко. Тя мълвеше, че слънцето е оставило само блясъка на звездите, които приближават една към друга. Устните й бавно пресъхнаха — тя спеше.

Носеха се слухове, че в една друга страна ще избухне революция. Централното правителство там се разпадаше. Страната бе разделена на два лагера: отляво студентите и селяните, които бяха против президента; отдясно работниците, които усещаха, че е настъпило време тяхната партия да нанесе решителен удар. Според слуховете, президентът бил склонен да подкрепи партията на работниците, убеден, че тя скоро ще получи помощ от съседната страна, където същата тази партия била на власт почти двайсет години.

За мен това представляваше една възможност. Никога не бях виждал или участвал в революция. Само бях чел или гледал телевизионните хроники.

Напуснах службата и още на другия ден отлетях. След като самолетът кацна на окръженото с палми летище, оставих куфара в един малък хотел и се смесих с тълпите, обикалящи града. Броят на хората, понесли оръжие и знамена, непрекъсната се увеличаваше. Тъй като не знаех техния език, преструвах се на глухоням и играех добре моята роля.

Всяка група, към която се присъединявах, опитваше да ме задържи. Даваха ми оръжия и отличителни знаци, сякаш бяха убедени, че най-естественото нещо на света е някакъв глухоням да се бие за тяхната кауза.

Една привечер поредица от експлозии разтърси столицата. Когато ми заповядаха да се кача на натоварения с различни оръжия камион, разбрах, че превратът е започнал. Докато камионът вървеше из затъмнения град, фаровете му осветяваха други въоръжени групи, които пресичаха пътя ни или се криеха зад импровизирани барикади и преобърнати автобуси. Скоро видяхме мъртвите, проснати на тротоарите в локви кръв, като захвърлени чували с жито. Към нас се присъединиха други въоръжени групи и подкарахме с пълна скорост към покрайнините на града. Камионите спряха и ние наскачахме долу, въоръжени с пушки с щикове. Минути след това обкръжихме три-четири сгради. Няколко души влязоха вътре. Останалите застанаха настрана в очакване.

Извеждаха пленниците, повечето полуголи, един по един. Още не разбрали какво се е случило, някои от тях опитваха да задават въпроси или да протестират, но веднага биваха заставяни да млъкнат. Отвътре долитаха писъци и детски плач. Броят на пленниците бързо нарасна до няколко десетки.

Командирът на нашата група заповяда на пленниците да се обърнат с лице към стената. Бях сигурен, че ще ги разстрелят. Понеже не исках да участвам в екзекуцията, направих знак на човека до мен и му предложих да разменя моята пушка за неговия дълъг нож. Той прие. Тъкмо понечих да се скрия зад един камион, когато няколко души, също въоръжени с ножове, грубо ме изблъскаха. Заповядаха на всекиго от нас да застане точно зад един от пленниците.

Огледах се: въоръжените мъже, напрегнати и готови, стояха встрани и зад мен. Едва тогава осъзнах, че пленниците ще бъдат обезглавени. Отказът ми да изпълнявам заповедите би означавал, че ще бъда екзекутиран, заедно с пленниците. Вече не виждах лицата им, но ризите им бяха на няколко сантиметра от острието на моя нож.

„Абсурдно е — помислих аз — да прережа гърлото на друг човек, само защото събитията са ме поставили зад гърба му.“ Това, което щеше да последва, бе неизбежно и все пак тъй нереално, че се превръщаше в безсмислица: трябваше да повярвам, че вече не съм същият и каквото и да стане, то ще бъде плод на въображението ми. Виждах себе си като някой друг човек — спокоен, безчувствен, хладнокръвен и достатъчно непоколебим, за да придаде твърдост на ръцете си, да хване оръжието, да го вдигне и да премахне препятствието от своя път. Наясно бях, че имам сили да извърша това. Припомних си сръчността, с която отсичах млади дръвчета: чувах техните стонове и скърцане, виждах потръпването им и знаех, че мога да отскоча, когато те се пречупваха и падаха, а листата им погалваха краката ми.

Когато ме няма. Аз ще бъда за теб само един спомен, който ще те връхлети внезапно, неканен, ще обърка мислите ти, ще смути чувствата ти. И тогава ти ще познаеш себе си в тази жена.

Жената надникна в стаята му. Леглото бе оправено, завесите спуснати. Тя се обърна и бавно слезе долу.

Хотелският администратор седеше зад гишето. Смутен от приближаването й, той едва-едва кимна. Жената направи вид, че разглежда пощенските картички на стойката-въртележка, но крадешком извърна очи към таблото с ключовете. В ъгълчето на рафта зърна няколко плика, надписани от него. Администраторът забеляза нейния кос поглед и взе писмата.

— „Препоръчани“ са — отбеляза той. — Затова не ги пуснах. Момчето ще ги занесе по-късно в пощата.

Той я погледна, очаквайки някаква забележка. Жената не каза нищо, а когато администраторът разрови писмата, тя видя, че някои бяха адресирани до банки, други до адвокатски кантори. Администраторът сложи настрана пликовете.

— Джентълменът замина тази сутрин — поясни той. — Остави само тези писма, парите и указанията. Каза, че няма да се върне. — И след известно колебание добави: — Ще останете ли сама в хотела?

Жената погледна изпотеното му лице.

— Не знам — отвърна тя. — Още не знам.

Съблече се, навлезе в океана и заплува. Усещаше движенията на тялото си и прохладата на водата. Едно прогнило кафяво листенце докосна устните й. Тя пое дълбоко дъх и се гмурна под водата. Долу някаква миниатюрна сенчица се приплъзна и завъртя над водораслите, придавайки движение и живот на океанското дъно. Жената вдигна поглед нагоре, за да открие източника на това движение и видя листенцето, което преди малко я бе докоснало.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.